ДІАГНОСТИЧНІ КРИТЕРІЇ РИЗИКУ ПОЯВИ КІБЕРЗАПАМОРОЧЕННЯ У ВІРТУАЛЬНІЙ РЕАЛЬНОСТІ
У статті узагальнюється кіберзапаморочення як багаторівневий психоповедінковий феномен і пропонуються психологічні критерії ризику його виникнення для превентивного скринінгу перед VR-інтервенціями. Актуальність зумовлена поширенням VR у клінічній та освітній практиці й зростанням небажаних ефектів, що знижують прийнятність терапії. Дослідження зміщує фокус від сенсомоторних пояснень до психологічних чинників вразливості, які визначають поріг толерантності до сенсорного конфлікту й навантаження. Мета – теоретично обґрунтувати й систематизувати критерії ризику на основі аналітичного огляду з інтеграцією даних психометричних опитувальників, поведінкових проб, айтрекінгу й нейрофізіологічних індикаторів. Виокремлено чотири інтеграційні блоки: емоційно-регуляційний (тривожна чутливість, емоційна лабільність, тренована саморегуляція), когнітивно-перцептивний (когнітивне навантаження, ресурси робочої памʼяті й уваги, перцептивна гнучкість), особистісно-типологічний (нейротизм і зовнішній локус контролю проти емоційної стабільності та резилієнтності), мотиваційно-адаптаційний (позитивні очікування, внутрішня мотивація, біофідбек-підкріплена саморегуляція, що зменшують субʼєктивне навантаження у VR-сценаріях). Результатом є зведена таблиця критеріїв із категорією ознаки, коротким описом прояву, рекомендованим інструментом оцінювання та емпіричним підґрунтям, яка дає змогу перейти від реактивного реагування до превентивної стратифікації ризику на етапі планування сесії й персоналізації VR-сценаріїв за профілем користувача. Представлена концептуалізація окреслює психологічну компоненту кіберзапаморочення, придатну до кількісного вимірювання для безпечнішого та доказово обґрунтованого використання VR у психологічній допомозі, освіті й людино-комп’ютерній взаємодії.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РОЛЬ СТИЛІВ БАТЬКІВСЬКОГО ВИХОВАННЯ У ЗАБЕЗПЕЧЕННІ ПСИХОЛОГІЧНОГО БЛАГОПОЛУЧЧЯ ПІДЛІТКІВ
У статті розкрито роль стилів батьківського виховання у формуванні та підтриманні психологічного благополуччя підлітків. Зазначено, що підлітковий вік є критичним періодом психосоціального розвитку, упродовж якого відбувається активне становлення особистісної автономії, емоційної зрілості та соціальної ідентичності. У цей час батьківське виховання виступає провідним чинником, який впливає на розвиток самосприйняття, самооцінки, емоційної стабільності та міжособистісних стосунків підлітка. Визначено, що демократичний стиль виховання сприяє розвитку внутрішньої відповідальності, емпатії та стійкості до стресу, тоді як авторитарний чи байдужий стилі можуть провокувати емоційну напругу, тривожність і девіантні прояви поведінки. Підкреслено, що саме емоційна підтримка, послідовність виховних вимог і відкритість комунікації між батьками й дітьми забезпечують формування позитивного мікроклімату в сім’ї, що є базовою умовою психологічного благополуччя підлітка. Проаналізовано взаємозв’язок між характеристиками сімейного виховання та рівнем суб’єктивного відчуття щастя, задоволеності життям і соціальної адаптації підлітків. Окреслено психолого-педагогічні орієнтири оптимізації сімейного виховання, серед яких: розвиток батьківської компетентності, підвищення рівня емоційної культури, формування навичок ефективної комунікації та ненасильницької взаємодії у сім’ї. Зроблено висновок, що забезпечення психологічного благополуччя підлітків не можливе без гармонізації родинних стосунків, створення атмосфери довіри, прийняття та взаємоповаги, які формують основу психічного здоров’я та життєстійкості особистості.
АРТТЕРАПІЯ ЯК ІНСТРУМЕНТ ЕМОЦІЙНО-СОЦІАЛЬНОГО РОЗВИТКУ ДОШКІЛЬНИКІВ З ОСОБЛИВИМИ ОСВІТНІМИ ПОТРЕБАМИ
У статті розглянуто арттерапію як ефективний інструмент емоційно-соціального розвитку дітей дошкільного віку з особливими освітніми потребами. Підкреслено, що цей вік є сенситивним для формування емоційної сфери, комунікативних навичок та соціальної адаптації. Порушення психофізичного розвитку ускладнюють взаємодію дитини із соціальним середовищем, тому використання творчих методів стає необхідним компонентом сучасного освітнього процесу. Арттерапія трактується як цілеспрямований процес, що поєднує творчість і психологічний вплив, дозволяючи дітям невербально виражати емоції через малювання, ліплення, музику, драматизацію та інші види художньої діяльності. Це сприяє емоційній розрядці, самопізнанню, формуванню впевненості, позитивного образу «Я» та відчуття значущості. Зазначено, що колективні форми арттерапії розвивають навички співпраці, толерантність, емпатію, здатність до комунікації, виконуючи водночас корекційну, діагностичну та соціалізаційну функції. Індивідуалізація арттерапевтичних програм забезпечує врахування особистісних потреб, типу порушення та темпу розвитку кожної дитини. Наголошено на важливості створення безпечного, емоційно підтримувального середовища, де дитина відчуває прийняття, може експериментувати з матеріалами, кольором, формою й рухом, розвиваючи уяву та сенсорний досвід. Систематичне використання арттерапії в закладах дошкільної освіти сприяє зниженню рівня тривожності, агресивності, підвищує адаптивність, здатність до саморегуляції, зміцнює самооцінку та внутрішню мотивацію. Арттерапія не лише розкриває творчий потенціал, а й забезпечує комплексний психоемоційний і соціальний розвиток дитини, виступаючи ефективним засобом інклюзії, гармонізації міжособистісних стосунків і підготовки дошкільників до успішної інтеграції у суспільство.
ПСИХОЛОГІЧНІ ПРЕДИКТОРИ СТАНОВЛЕННЯ ТА РОЗВИТКУ ЛІДЕРСЬКОЇ ПОЗИЦІЇ МАЙБУТНІХ ОСВІТЯН
У дослідженні обґрунтовано, що формування стійкої лідерської позиції майбутніх фахівців освітньої галузі як системи їхніх установок і ставлень до дійсності, учасників освітнього процесу, самих себе та професійної діяльності, що виявляється у трансформаційному і транзакційному лідерстві педагога в системі освіти, стійкій мотиваційній і когнітивній спрямованості, діях і поведінці, що забезпечують вплив, мотивують й надихають молоде покоління до свідомого розвитку власної особистості, досягнення високих результатів у навчанні та життєдіяльності, є важливою метою вищої педагогічної освіти в умовах сьогодення. Метою статті є дослідження психологічних предикторів становлення лідерської позиції майбутніх освітян, можливостей її формування в ході соціально-психологічного тренінгу. За результатами множинного регресійного аналізу виявлено найвпливовіші, ключові психологічні предиктори, що позитивно впливають на становлення й розвиток лідерської позиції педагога в системі освіти, сприяючи її прояву, а саме: когнітивний самоконтроль, самоповага, пов’язана з ефективністю дій, ефективність прийняття рішень, розвинена уява, а також макіавеллізм як набір прагматичних рис, важливих для досягнення цілей та ефективного впливу на учасників освітнього процесу. Побудована регресійна модель лідерської позиції майбутніх освітян підтверджує надзвичайну важливість самоефективності лідера, його здатності досягати поставлених цілей, виявляти творчість, стратегічно мислити, контролювати думки, дії та поведінку. Означені прояви педагога спрятимуть забезпеченню якості освіти й виховання зростаючого покоління, що уможливлює досягнення учнями особистого успіху й прямо впливає на сталість суспільного розвитку. Виявлені закономірності враховано під час розробки соціально- психологічного тренінгу «Мистецтво ефективного лідерства: Плануй! Дій! Досягай! Навчай, виховуй, розвивай!», спрямованого на активізацію і розвиток стійкої внутрішньої позиції лідера у майбутніх фахівців освітньої галузі.
ВПЛИВ ПРОФЕСІЙНОГО ВИГОРАННЯ НА ПРОЦЕСУАЛЬНУ РЕЗИЛЬЄНТНІСТЬ ПОЛІЦЕЙСЬКИХ
Представлено результати емпіричного вивчення взаємозв’язку між професійним вигоранням і процесуальною резильєнтністю працівників поліції. У дослідженні взяли участь 127 працівників Національної поліції України віком від 20 до 44 років із різним стажем служби та бойовим досвідом або без нього. Для збору даних використано Опитувальник професійного вигорання (О. Чабан та ін.) та Шкалу резильєнтності К. Коннора – Дж. Девідсона в адаптації Є. Грішина. Дисперсійний аналіз виявив, що підвищення рівня професійного вигорання супроводжується зниженням більшості показників процесуальної резильєнтності: орієнтації на виклики, самоконтролю, стресостійкості, самодетермінації, соціальної контактності, відкритості досвіду та ефективності копінг-стратегій. Встановлено, що тривалість служби й бойовий досвід виконують буферну функцію, частково нейтралізуючи негативний вплив вигорання на регуляційні, мотиваційні та соціальні компоненти резильєнтності. Отримані результати підтверджують, що професійне вигорання виступає значущим ризиковим чинником зниження процесуальної резильєнтності працівників поліції. Розвиток саморегулювальних, когнітивних і мотиваційних ресурсів є провідним напрямом психологічної підтримки та профілактики емоційного виснаження у професійному середовищі правоохоронців. Практичне значення отриманих результатів полягає у можливості розроблення психопрофілактичних і психокорекційних програм, спрямованих на підвищення процесуальної резильєнтності працівників поліції. З позицій когнітивно-поведінкової терапії такі програми мають бути орієнтовані на формування навичок саморегуляції, переоцінку неадаптивних переконань, розвиток гнучкості мислення, опанування технік стрес- менеджменту та конструктивного подолання професійних труднощів.
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ФОРМУВАННЯ МЕНТАЛЬНОГО ЗДОРОВ’Я УЧАСНИКІВ ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ ЗАКЛАДУ ВИЩОЇ ОСВІТИ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
Стаття присвячена теоретичному та емпіричному дослідженню проблеми формування ментального здоров’я учасників освітнього процесу закладів вищої освіти в умовах воєнного стану. У роботі наведено аналіз сучасних підходів до визначення основних причин дистресу під час війни та його впливу на ментального здоров’я учасників освітнього процесу. Особлива увага приділяється емпіричному дослідженню психологічних факторів, які впливають на формування ментального здоров’я серед викладачів та студентів закладів вищої освіти в умовах воєнного стану. Дослідження показало, що 8-тижнева психокорекційна програма для викладачів та 6-тижнева програма психологічної підтримки для студентів значно покращили ментальне здоров’я учасників. Тематичний аналіз інтерв’ю викладачів виявив перехід від реактивних стратегій до проактивних. Програми сприяли зниженню негативних психологічних станів і підвищенню стійкості до стресу в обох групах. Автори приходять до висновку про те, що пріоритетним завданням закладів вищої освіти в умовах воєнного стану є створення комплексної системи психологічної підтримки учасників освітнього процесу. Така психологічна підтримка базується на певних умовах покращення ментального здоров’я для викладачів закладів вищої освіти, а саме: соціально-психологічній підтримці, підвищенні стресостійкості, збереженні рівноваги між роботою та особистим життям, позитивному спілкуванні та обміні досвідом з колегами, наявності достовірної, своєчасної та зрозумілої інформації та роботі в безпечному освітньому середовищі. Для студентської молоді ці умови включають своєчасне звернення до професійної психологічної допомоги, практики самопіклування, розвиток соціальних зв’язків, пошук соціальної підтримки, використання доступних психологічних ресурсів та дотримання принципів здорового способу життя.
ПСИХОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МЕДИЧНИХ ПРАЦІВНИКІВ: ТЕОРЕТИЧНИЙ АНАЛІЗ
Стаття присвячена актуальній проблемі значимості психологічного складника комунікативної компетентності фахівців медичного профілю. Автори опрацювали академічні джерела, які репрезентують сучасні підходи у розкритті дефініції «комунікативна компетентність». Науковими розвідками підтверджено, що завдяки сформованій комунікативній компетентності особа спроможна успішно встановлювати партнерські та ділові контакти, виявляти готовність до комунікативної міжособистісної, навчальної та професійної взаємодії. На основі вивчення даної проблеми узагальнено, що комунікативна компетентність виявляється насамперед у спілкуванні – міжособистісній комунікативній взаємодії, а саме здатності встановлювати й підтримувати різні комунікативні контакти, відносини з іншими особами; спроможності виявляти власні комунікативні здібності та реалізувати можливий потенціал особистих ресурсів у процесі комунікаційних дій. У комунікативній компетентності медичних працівників підкреслено значимість таких формувань, як комунікативний контроль щодо себе та співрозмовника, відкритість, толерантність, емпатійний контакт, низька конфліктність, прагнення допомогти, орієнтація на соціальні потреби, бажання до співпраці. Дослідження проблеми формування комунікативної компетентності здобувачів медичної освіти потребує актуалізації освітніх технологій інформаційно-комунікативної підготовки з урахуванням компетентнісного підходу до організації освітнього процесу, коригування навчальних програм дисциплін суспільно-гуманітарного циклу з урахуванням професійно зорієнтованих потреб і вимог (психології міжособистісного спілкування, української мови та іноземних мов за профілем підготовки), надання методичних рекомендацій та розробки корекційних програм психології спілкування, грамотності, мовленнєвої культури, етики та деонтології медико-професійної комунікації.
АДАПТАЦІЯ ОПИТУВАЛЬНИКА «СИТУАТИВНА НЕЗАДОВОЛЕНІСТЬ ОБРАЗОМ ТІЛА» Т. КЕША
У статті надано теоретико-методологічне обґрунтування проблеми незадоволеності образом тіла та стандартизацію україномовної методики для оцінки рівня незадоволеності образом тіла Т. Кеша. Адаптовано україномовну методику діагностики ставлення до зовнішності Т. Кеша, що дозволяє виявити рівень ситуативної незадоволеності образом тіла, валідність та надійність якої було доведено. Показано високу одномоментну надійність опитувальника, його внутрішню узгодженість, тест-ретестову надійність та високу описову валідність. Визначено граничні значення норми ситуативної незадоволеності образом тіла для чоловіків та жінок, а також юнаків та дорослих. Визначено, що рівень незадоволеності образом тіла у жінок є вищим, ніж у чоловіків. Показано, що у юнацькому віці рівень незадоволеності образом тіла є вищим, ніж у дорослому. Визначено описову валідність методики: дивергентна та конвергентна валідність визначається наявністю зв’язків із показниками здатності до вербалізації тілесного Я (негативні зв’язки), тілесним локусом контролю (позитивний зв’язок) та відсутністю зв’язків та слабким зв’язком із показниками загального самоставлення (віддзеркаленого самоставлення). Методика має високу тест- ретестову валідність. Висока внутрішня узгодженість обох статей і стабільність результатів протягом місяця роблять дану методику однією з необхідних компонентів комплексного дослідження складного психологічного конструкту – образу тіла. У клінічному використанні даний опитувальник може виявляти соціальні контексти, які є особливим джерелом стресу для пацієнтів із проблемами та порушеннями у сприйнятті власного тіла. Також ця методика може застосовуватися з метою оцінки ефективності психотерапевтичної роботи з клієнтами (пацієнтами), які мають негативне ставлення до власного тіла.
ЕМОЦІЙНИЙ ІНТЕЛЕКТ ЯК РЕСУРС ПСИХОСОМАТИЧНОГО БЛАГОПОЛУЧЧЯ В ЕПОХУ СМАРТФОНІВ
У статті подано результати дослідження впливу надмірного користування цифровими пристроями на якість сну, психоемоційний стан і когнітивні функції студентів із акцентом на роль емоційного інтелекту як потенційного захисного чинника від негативних наслідків тривалого екранного часу та інформаційного перевантаження. Встановлено високий рівень емпатії й порівняно низьку емоційну саморегуляцію, що підтверджено і в працях інших авторів: у студентів-психологів і педагогічних ВНЗ подібні профілі EI трапляються часто, через недостатнє формування навичок самоконтролю. Окрім цього, майже половина опитаних мали об’єктивно недостатню або межову тривалість нічного відпочинку. Що стосується суб’єктивної оцінки студентами власної академічної успішності, то виявлено, що хронічні скарги на порушення пам’яті тісно пов’язані з вираженими порушеннями сну, що може бути наслідком тривалого стресу та недостатнього відновлення нервової системи. У студентів зі спорадичними труднощами у навчанні структура сну є значно збалансованішою, що вказує на менш виражений рівень когнітивного виснаження та ймовірний вплив епізодичних, а не хронічних стресорів. Виявлений статистично значущий зв’язок між рівнем стресостійкості та здатністю здобувачів аналізувати власний негативний досвід вказує на важливість здатності здобувачів розглядати негативні емоції як джерело інформації для саморефлексії та позитивних змін. Також рівень стресостійкості студентів не виявив достовірного впливу на здатність контролювати власний екранний час, оскільки перевищення запланованого використання ґаджетів спостерігалося приблизно однаково часто незалежно від цього показника. Водночас екранний час, навіть пов’язаний із навчальним процесом, може негативно впливати на якість сну та перевантаження нервової системи, що зумовлює потребу подальших досліджень і роботи з молоддю у напрямі розвитку емоційного інтелекту.
РОБОТА З НАСТРОЄМ У НАВЧАЛЬНОМУ СЕРЕДОВИЩІ: ПРАКТИКИ ФОРМУВАННЯ СТІЙКОСТІ ТА ГАРМОНІЇ
Стаття присвячена аналізу впливу ментального здоров’я на учасників освітнього процесу. Автор акцентує увагу на важливості психологічного добробуту як здобувачів освіти, так і педагогів. Ментальне здоров’я школярів безпосередньо впливає на їхнє ставлення до навчання. Воно формує настрій, самопочуття, рівень оптимізму та здатність адаптуватися до викликів, зокрема до умов війни. Учні з гарним психологічним станом демонструють кращу успішність та залученість. Водночас ментальне здоров’я вчителів впливає на їхню продуктивність і мотивацію. Від нього залежить якість підготовки до уроків, міжособистісні стосунки в колективі та взаємодія з батьками. Збалансований психоемоційний стан педагогів задає тон усьому навчальному процесу. Автор наголошує, що підтримка власного ментального та фізичного здоров’я – ключове професійне завдання педагога. Це важливо не лише для особистого благополуччя, а й для ефективного виховання учнів. У статті також підкреслено, що сучасні умови вимагають від педагогів гнучкості, витримки та нових підходів до навчання. Ментальне здоров’я вчителя прямо впливає на створення безпечного та підтримувального освітнього середовища. Успішне навчання й виховання можливі лише за умов психологічної стійкості всіх учасників освітнього процесу. Автор проводить паралелі між якісною освітою та майбутнім держави. Підготовка молоді сьогодні – це інвестиція у відновлення України після війни. У майбутньому можливе створення національної програми з підтримки ментального здоров’я в освітньому середовищі. Така ініціатива стане основою стійкого розвитку освітнього простору в умовах воєнних та післявоєнних викликів.
ТЕХНІКИ ЛОГОТЕРАПІЇ У ПРОФІЛАКТИЦІ ТА ПОДОЛАННІ ВИГОРАННЯ В ОСІБ РАННЬОЇ ДОРОСЛОСТІ
У статті представлено теоретико-аналітичне дослідження логотерапевтичних методів як ефективного інструменту профілактики та подолання емоційного вигорання в осіб ранньої дорослості. Емоційне вигорання розглядається як синдром хронічного емоційного та фізичного виснаження, що виникає внаслідок тривалого професійного стресу, перевантаження та втрати життєвих орієнтирів. Проблема особливо актуальна для осіб 20–40 років, які перебувають на етапі професійного становлення, формування сім’ї, розвитку кар’єри та пошуку ідентичності. Традиційні підходи до подолання вигорання зосереджуються на контролі симптомів і короткостроковому зниженні стресу, не вирішуючи глибинних екзистенційних причин. Логотерапія, заснована В. Франклом, орієнтована на пошук і відновлення смислу життя як ключового чинника психологічної стійкості. Розглянуто основні принципи та техніки логотерапії: дерефлексію, парадоксальну інтенцію, сократівський діалог та модифікацію ставлення. Вони сприяють зменшенню самозосередженості, подоланню страхів, самопізнанню та адаптивній зміні сприйняття ситуацій, на які неможливо вплинути безпосередньо. Сучасні дослідження підтверджують ефективність логотерапії у зниженні вигорання, депресії та тривожності у фахівців допоміжних професій, а також у підвищенні саморефлексії, мотивації, емоційної стійкості та усвідомлення цілей у молодих дорослих. В українському контексті логотерапія ефективна у роботі з військовослужбовцями, студентами та працівниками в умовах підвищеного психологічного навантаження. Наукова новизна полягає у систематизації логотерапевтичних технік для осіб ранньої дорослості, визначенні їх специфічних механізмів дії та емпірично підтвердженого впливу на зниження вигорання.
АНАЛІЗ ЕМОЦІЙНОЇ СФЕРИ ДОНОРІВ КРОВІ ТА РОЗРОБКА РЕКОМЕНДАЦІЙ ЩОДО ЇЇ КОРЕКЦІЇ В УМОВАХ ВІЙНИ В УКРАЇНІ
У статті розглядається проблема психологічної підтримки донорів крові в умовах війни в Україні. Донорство в кризовий період виступає проявом соціальної відповідальності, емпатії та громадянської солідарності. Метою дослідження є вивчення психологічних чинників, що впливають на емоційну сферу донорів, та розробка корекційних заходів. Застосовано психодіагностичні методики для оцінки самопочуття, активності, настрою та ситуативної тривожності. Встановлено позитивну динаміку емоційного стану після донації, особливо у постійних донорів, а також потребу в психологічному супроводі під час першої процедури. Індивідуальні консультації підтвердили важливість профілактики емоційного вигорання, що включає моніторинг стану, ротацію учасників і визнання їхнього внеску. Такий підхід дозволяє не лише зберегти емоційний ресурс донорів, а підвищити рівень їхньої залученості, впевненості та психологічної готовності до подальшої участі в донорських ініціативах. Запропоновано комплекс заходів: психоедукація, індивідуальна та групова підтримка, вправи для саморегуляції, що знижують тривожність та формують позитивний досвід донорства. Ключові чинники, що впливають на емоційний стан донорів: мотивація до допомоги, соціальний контекст, підтримка, почуття провини, життєстійкість, визнання, підтримка, особисті втрати, рівень життєстійкості. Найбільш істотний вплив мають фізичне виснаження, як бар’єр до донорства, психологічна здатність трансформувати втрати у позитивну дію. В умовах війни мотивація до донорства часто пов’язана з бажанням допомогти пораненим, підтримати армію або проявити громадянську позицію. Це створює особливий емоційний фон, що слід враховувати у подальшій психологічній роботі. Дослідження має практичне значення для фахівців у галузі психології, медицини та соціальної роботи.
СУПЕРВІЗУВАННЯ ПЕРЕНЕСЕННЯ ТА КОНТРПЕРЕНЕСЕННЯ ЯК ПОКАЗНИКА ЕФЕКТИВНОСТІ ПСИХОЛОГІЧНОЇ ДОПОМОГИ В КЛІНІЧНІЙ ПРАКТИЦІ
У статті описано феномен перенесення та контрперенесення в практиці клінічного психолога, проаналізовано ключові змісти перенесення та контерперенесення в супевізуванні, основну увагу звернено на особливості супервізування з огляду на ефективність психологічної допомоги в клініці. Розглянуто специфіку супервізії в клінічній практиці, зокрема її роль у забезпеченні професійної підтримки фахівців та підвищенні якості надання психологічної допомоги пацієнтам. Проаналізовано основні труднощі супервізійної взаємодії, етичні аспекти та особливості побудови довірчих стосунків між супервізантом та супервізором з огляду на аналіз перенесення та контрперенесення. Переосмислено виклики, що виникають у супервізуванні у клінічному середовищі, з огляду на специфіку стосунку, та шляхи їх подолання. Окреслено шляхи оптимізації супервізійного процесу через дослідження перенесення та контерперенесення. На сучасному етапі роботи клінічних психологів зі складними викликами у стосунках із пацієнтами із коморбідною симптоматикою, яка часто ускладнена стресогенними умовами, супервізія є вкрай необхідним інструментом, який дає можливість фахівцям у сфері ментального здоров’я через аналіз перенесення та контперенесення відмежовувати стани та переживання пацієнта для можливості ефективного надання допомоги. Завдання супервізора полягає в тому, щоб допомогти клінічному психологу активувати інтелектуальні та емоційні ресурси в роботі з пацієнтами. Основним завданням супервізії як інструменту професійного розвитку є моніторинг та поліпшення ефективності надання психологічної допомоги.
ДЕСТРУКТИВНІ ТА КОНСТРУКТИВНІ ЧИННИКИ ПСИХОЛОГІЧНОЇ ГОТОВНОСТІ СТУДЕНТСЬКОЇ МОЛОДІ ДО ПРОТИДІЇ ЕКОЛОГІЧНИМ ТА ЕПІДЕМІЧНИМ ЗАГРОЗАМ В УМОВАХ ВІЙНИ
Статтю присвячено аналізу психологічної готовності української студентської молоді до протидії екологічним та епідемічним загрозам в умовах війни в контексті набутих ними рівнів травмувальних стресових станів і психоемоційного вигорання, а також рівнів їхнього психологічного благополуччя, психологічної резильєнтності та ресурсного стресодолання. З’ясовано, що переважна більшість досліджуваних (84,3%) зазначили наявність середніх рівнів готовності в контексті впливу середніх і високих рівнів симптомів травмувальних стресових станів і психоемоційного вигорання, високих і середніх рівнів психологічного благополуччя, психологічної резильєнтності та ресурсного стресодолання. Їх готовність протидіяти екологічним та епідемічним загрозам має статистично значущі зв’язки з ресурсним стресодоланням (r = 0,316; p < 0,01), резильєнтністю (r = 0,260; p < 0,01), психологічним благополуччям (r = 0,143; p < 0,05), симптомами травмувальних стресових станів (r = –0,210; p < 0,01). Не виявлено статистично значущого взаємозв’язку між показниками готовності протидіяти загрозам і психоемоційним вигоранням (r = 0,037; p ≥ 0,05). Відповідно до кореляційного аналізу та зіставлення рівневих показників визначено, що деструктивний вплив на готовність респондентів мають симптоми травмувальних стресових станів, а конструктивний – ресурсне стресодолання. Практичне значення дослідження полягає у з’ясуванні основних цілей підвищення психологічної готовності студентської молоді в умовах війни – пригнічення її деструктивних чинників та фасилітація конструктивних. Перспективними визначено подальше вивчення особливостей парадоксальної адаптації щодо забезпечення високих рівнів готовності молоді протидіяти екологічним та епідемічним загрозам, особистісного зростання та загального психологічного здоров’я, розроблення ефективних засобів психологічної допомоги для підвищення рівня її психологічної готовності до протидії загрозам в умовах війни.
ПАТОПСИХОЛОГІЯ ЯК СКЛАДНИК ПІДГОТОВКИ ФАХІВЦІВ У СФЕРІ МЕНТАЛЬНОГО ЗДОРОВ’Я
У статті представлено результати дослідження ролі патопсихології у професійній підготовці фахівців із ментального здоров’я. Актуальність теми зумовлена зростанням кількості тривожних і депресивних розладів, наслідками воєнних дій, соціально-економічною нестабільністю та потребою у кваліфікованій психологічній допомозі. Метою дослідження було визначення впливу курсу «Патопсихологія» на формування професійних компетентностей студентів спеціальностей «Психологія» та «Соціальна робота». У дослідженні взяли участь 68 студентів Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського (2023–2024 н. р.). Використано теоретичний аналіз, анкетування, спостереження, контент-аналіз навчальних завдань та кореляційний аналіз (IBM SPSS Statistics 26.0). Анкетування засвідчило зростання усвідомлення значення патопсихологічних знань (з 56% до 74%) і підвищення практичної готовності до роботи з клієнтами, що мають психічні розлади. Спостереження показали розвиток аналітичного мислення, критичної рефлексії та комунікативної компетентності. Контент-аналіз навчальних кейсів (n = 38) підтвердив їхню відповідність сучасним освітнім стандартам. Кореляційний аналіз виявив статистично значущий зв’язок між рівнем теоретичної підготовки та практичною готовністю студентів (r = 0,68; p < 0,05), що свідчить про ефективність інтеграції курсу у систему професійної освіти. Отримані результати доводять, що патопсихологія формує аналітичне мислення, спостережливість, емпатійність і готовність до роботи у кризових умовах. Курс виступає важливим чинником професійного становлення майбутніх фахівців ментального здоров’я та потребує подальшого розвитку інноваційних методичних підходів до його викладання.
ЗВ’ЯЗОК ДЕЗАДАПТИВНИХ ПАТЕРНІВ ЦИФРОВОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ З ІРРАЦІОНАЛЬНИМИ УСТАНОВКАМИ ОСОБИСТОСТІ: ТЕОРЕТИКО-ЕМПІРИЧНИЙ АНАЛІЗ ТА ТЕХНІКИ КОГНІТИВНО-ПОВЕДІНКОВОЇ КОРЕКЦІЇ
Мета – встановити зв’язок між дезадаптивними патернами цифрової самопрезентації та ірраціональними установками особистості, а також розробити на цій основі цільові терапевтичні рекомендації. У статті розглядаються ірраціональні установки (за А. Еллісом) як когнітивне ядро, що зумовлює дезадаптивну цифрову поведінку. Надано результати емпіричного дослідження (N = 95) осіб юнацького віку, e якому вивчали кореляції між показниками цифрової ідентичності та ключовими ірраціональними установками. Виявлено статистично значущі додатні кореляційні взаємозв’язки між: залежністю від валідації та потребою в схваленні; залежністю від валідації та катастрофізацією; ідеалізацією Я і низькою фрустраційною толерантністю. Емпірично встановлено, що дезадаптивна цифрова ідентичність (ідеалізація образу та залежність від лайків) є поведінковим проявом глибинних ірраціональних установок, описаних А. Еллісом. Залежність від зовнішнього підтвердження безпосередньо пов’язана з ірраціональною вимогою «Я повинен бути схваленим», а відсутність схвалення сприймається як катастрофа. Ідеалізація цифрового Я є стратегією уникнення дискомфорту, пов’язаного з недосконалістю, що характерно для низької фрустраційної толерантності. Результати емпірично розширюють модель раціонально-емотивної поведінкової терапії (далі – РЕПТ) в контексті віртуальної самопрезентації. У дослідженні підкреслюється, що корекція проблемної цифрової ідентичності вимагає не обмеження часу в мережі, а когнітивної реструктуризації – роботи з глибинними переконаннями. На основі результатів запропоновано конкретні психологічні рекомендації, засновані на принципах РЕПТ та КПТ, для формування більш стійкої та автентичної ідентичності в цифрову епоху.
ЗАГАЛЬНОПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ОСОБИСТОСТІ З ПЕРФЕКЦІОНІЗМОМ ТА КОГНІТИВНО-ПОВЕДІНКОВА ТЕРАПІЯ У РОБОТІ З НИМ
Автори статті проводять загальнопсихологічний аналіз перфекціонізму особистості, розкриваючи його багатовимірну дуальність на основі кореляційних досліджень із провідними психодіагностичними інструментами та терапевтичними моделями. На основі кореляційних досліджень розглядається дуалістична природа перфекціонізму, чітко розмежовуються його адаптивні (орієнтація на себе) та дезадаптивні (соціально приписані) форми. Основна увага у статті зосереджена на встановленні кореляційних взаємозв’язків між дезадаптивними типами перфекціонізму та дезадаптивними схема-режимами Схема-терапії. Встановлено, що Соціально Приписаний Перфекціонізм (SPP) має надзвичайно високу додатну кореляцію з режимом Караючий Критик (Punitiv Critic), що підтверджує його природу як інтеріоризованого зовнішнього тиску та головного джерела невротизму, депресивності та низького самоприйняття. SPP також значуще асоційований з режимами Уникливий Захисник та Капітулюючий Конформіст, пояснюючи феномени прокрастинації та залежності. Орієнтований на Інших Перфекціонізм (OOP) тісно додатно корелює з режимом Надкомпенсуючий Режим та Караючий Критик, підкреслюючи, що цей тип є міжособистісною стратегією контролю та агресії, спрямованою на приховування власної вразливості. На основі отриманих даних обґрунтовуються принципи когнітивно-поведінкової терапії (КПТ) та Схема-терапії. Ключові терапевтичні інтервенції включають: діалог із режимами для ослаблення Караючого Критика, експозицію до недосконалості для протидії Уникливому Захиснику та розвиток Самоспівчуття як основного антидоту проти внутрішнього самозасудження. Стаття підкреслює, що успіх корекції полягає у трансформації дезадаптивних режимів та зміщенні мотивації з уникнення покарання на здорову орієнтацію на майстерність.
ВПЛИВ ПСИХОЕМОЦІЙНОГО СТАНУ ЖІНОК НА ПСИХОЛОГІЧНУ ГОТОВНІСТЬ ЩОДО ПЛАНУВАННЯ НАРОДЖЕННЯ ДИТИНИ
У статті розглядається проблема впливу психоемоційного стану жінок на їх готовність щодо планування народження дитини, яка є вкрай актуальною, зважаючи на критичну демографічну ситуацію в нашій країні. Зауважується, що підвищений фон психоемоційної напруженості в суспільстві, зумовлений воєнними діями та соціально-економічною нестабільністю, суттєво впливає на емоційний стан жінок, ускладнює формування в них позитивної репродуктивної мотивації та знижує рівень психологічної готовності до материнства. На основі теоретичного аналізу наукової літератури встановлено, що психологічна готовність до материнства є багатокомпонентним феноменом, який містить афективно-регулятивний, когнітивний, мотиваційний, соціально-ресурсний, екзистенційний та динамічно-адаптивний аспекти. Наголошується, що в структурі психологічної готовності до планування та народження дитини важливу роль відіграє психоемоційний стан жінки, який може супроводжуватися тривогами, страхами чи невпевненістю щодо майбутньої вагітності та материнства. З’ясовано, що за наявності високого рівня тривожності, імпульсивності, емоційної чутливості на тлі низької стресостійкості жінки схильні уникати репродуктивних рішень щодо народження дитини через страхи, пов’язані з власною емоційною нестабільністю. За результатами емпіричного дослідження визначено наявність у більшості жінок високого рівня ситуативної та особистісної тривожності, у третини з них спостерігається погіршення самопочуття, зниження активності, пригнічений фон настрою, що негативно впливає на психологічну готовність жінок на планування та народження дитини. На основі кореляційного аналізу визначено статистично значущий зворотний зв’язок репродуктивної установки з рівнем особистісної тривожності жінок. Підкреслена необхідність розробки програм психологічної підтримки жінок, що сприятиме гармонізації їхнього психоемоційного стану та формуванню готовності до усвідомленої вагітності та материнства.
ПСИХОЛОГІЧНА ПІДТРИМКА ЗДОБУВАЧІВ ОСВІТИ В УМОВАХ БЕЗПЕЧНОГО ОСВІТНЬОГО СЕРЕДОВИЩА
У статті здійснено теоретичний аналіз сутності поняття «безпечне освітнє середовище». Установлено, що складниками безпечного освітнього середовища є фізична, психологічна, інформаційна безпека. Виявлено зовнішні та внутрішні фактори ризику психологічної безпеки освітнього середовища. Вказано, що психологічна підтримка здобувачів освіти містить цілеспрямовані дії фахівців психологічної служби, педагогічних працівників з метою збереження ментального здоров’я, відновлення емоційної рівноваги, досягнення емоційної стабілізації, підвищення їх здатності пристосовуватися до умов та використання особистісних ресурсів. Зазначено, що надання психологічної підтримки здобувачам освіти в умовах освітнього середовища має спиратися на принципи домінування життя людини як головної цінності, комплексної оцінки ризиків, принцип мінімаксу, максимальної ефективності управління системою заходів і створення педагогічних умов, права людини та справедливості, принципу «не нашкодь», використання доступних ресурсів і спроможності, інтегрування систем підтримки, багаторівневої підтримки. Визначено компоненти психологічної підтримки здобувачів освіти: когнітивний, афективний, діяльнісний. Когнітивний компонент передбачає проведення психоедукаційних зустрічей для підвищення обізнаності учасників освітнього процесу про важливість турботи про фізичне та ментальне здоров’я. Емоційний компонент спрямований на розвиток навичок емоційного інтелекту, рефлексії власних почуттів, розпізнавання, ідентифікації, прийняття емоцій, застосування технік і практик емоційної саморегуляції. Діяльнісний компонент передбачає активність, гнучкість, компетентність, формування адаптивних ресурсів особистості. Окреслено способи психологічної підтримки здобувачів освіти в умовах безпечного освітнього середовища. Акцентовано увагу на важливості підготовки до здійснення психологічної підтримки фахівців психологічної служби, особливо педагогічних працівників, які перебувають у постійній взаємодії зі здобувачами освіти.
ПСИХОЛОГІЧНИЙ АНАЛІЗ МОДЕЛЕЙ РЕЗИЛЬЄНТНОСТІ ОСОБИСТОСТІ
У статті розглядається актуальна проблема сьогодення, яка полягає в збереженні та розвитку резильєнтності особистості. Проаналізовано ретроспективу дослідження феномену резильєнтності та описано три хвилі її дослідження. Означено терміни, якими часто замінюють поняття «резильєнтність», зокрема «стресостійкість», «психологічна стійкість», «життєстійкість», «психологічна пружність», «життєздатність», «стійкість до травми». Схарактеризовано вроджену та набуту резильєнтність. Окреслено й визначено три категорії резильєнтних людей: ризиканти, адаптивні та стійкі (власне резильєнтні). Виокремлено чотири види резильєнтності: фізичну, психічну, емоційну та соціальну. Зазначено, що резильєнтність – це біопсихосоціальне явище, вміщує особистісні, міжособистісні та соціальні атитюди та розгортається протягом певного часу; здатність психіки відновлюватися після стресових чи травматичних подій; резильєнтність розглядається як якість особистості та як динамічний процес; резильєнтність допомагає особистості в посттравматичному зростанні. У статті розглянуто три моделі резильєнтності: п’ятикомпонентну модель J. Clarke та J. Nicholson, шестикомпонентну модель Є. М. Потапчук та О. Р. Поліщук, а також семикомпонентну модель E. Morel. У першій моделі виділено такі компоненти, як оптимізм, орієнтація на рішення, почуття особистої відповідальності, гнучкість та відкритість, а також управління стресом і тривогою. У другій моделі описано оптимізм, соціальні контакти, самопроєктування, самоставлення, цілі, сенси. У третій моделі визначено оптимізм, орієнтацію на вирішення проблеми, почуття відповідальності, орієнтацію на майбутнє, фокус на мережу контактів (соціальна підтримка). самоусвідомлення, прийняття. Спільними для всіх моделей є оптимізм, копінг-стратегії, орієнтовані на вирішення проблеми, почуття відповідальності та соціальна підтримка.
ВПЛИВ ВІЙНИ НА ЕМОЦІЙНИЙ СТАН ТА МЕНТАЛЬНЕ ЗДОРОВ’Я ОСОБИСТОСТІ
У статті проаналізовано теоретичні підходи до визначення емоційного стану та ментального здоров’я, розглянуто механізми впливу війни на психіку людини й виявлено основні наслідки воєнних конфліктів для психологічного благополуччя особистості. Емоційний стан і ментальне здоров’я розглядають як ключові категорії в сучасній психологічній науці, що відіграють важливу роль у розумінні особистості та її поведінки. В умовах воєнного конфлікту питання психологічного благополуччя населення набуває особливої гостроти, оскільки війна є надзвичайно потужним стресогенним фактором, що викликає широкий спектр психологічних реакцій. У дослідженні розглядається класифікація психічних станів за функціональними ознаками на емоційні, вольові та пізнавальні стани. Особливу увагу приділено вивченню негативних психологічних станів, оскільки вони виступають як дестабілізувальні фактори, що ускладнюють самоконтроль особистості над емоціями й регуляцію поведінки. Проаналізовано біопсихосоціальну модель психологічного здоров’я, яка формується під впливом генетичних, фізіологічних, психологічних та соціальних факторів. Досліджено явище психологічної травми як глибокої афективної реакції, що має інтрапсихічний характер і проявляється в порушеннях адаптації та функціонуванні особистості. Виокремлено етапи переживання психологічної травми: шок, стабілізацію, відновлення та інтеграцію. Розглянуто посттравматичний стресовий розлад як поширений розлад серед осіб, які пережили воєнні конфлікти, його типову симптоматику та групи ризику. Окрему увагу приділено феномену колективної травми як соціально-психологічному явищу, який відображає масовий емоційний дискомфорт і соціальну дезорганізацію. Обґрунтовано необхідність комплексного підходу до профілактики і реабілітації, який містить медичну, психосоціальну й культурну підтримку різних категорій населення.
РОЗВИТОК АСЕРТИВНОСТІ ЯК КОМПОНЕНТ ПОЗИТИВНОЇ ПСИХОТЕРАПІЇ СІМЕЙНИХ КОНФЛІКТІВ
У статті здійснено теоретичний аналіз феномену асертивності як важливого компонента позитивної психотерапії в контексті вирішення сімейних конфліктів. Обґрунтовано актуальність дослідження проблеми конструктивного подолання подружніх суперечностей в умовах сучасних соціальних трансформацій, коли зростання емоційної напруженості та дефіцит навичок ефективної комунікації призводять до руйнування партнерських стосунків. Розглянуто асертивність як інтегровану особистісну якість, що визначає здатність відкрито і з повагою висловлювати власні думки, почуття та потреби, зберігаючи емоційну рівновагу й повагу до партнера, що є основою емоційно-комунікативної компетентності особистості. Проаналізовано концептуальні основи позитивної психотерапії Н. Пезешкіана, зокрема три базові принципи: принцип надії на основі позитивного образу людини, балансну модель чотирьох сфер життя (тіло, діяльність, контакти, фантазія) та п’ятикроковий підхід до консультування й психотерапії, інтегровані транскультуральним аспектом. Систематизовано типи сімейних конфліктів (комунікативний, емоційний, рольовий, ціннісний, поведінковий) та визначено асертивні стратегії їх конструктивного вирішення через використання «Я-висловлювань», розвиток емпатії та саморегуляції. Розкрито механізми переробки конфліктів через призму позитивної психотерапії, де асертивність є дієвим засобом саморегуляції, профілактики ескалації суперечностей та запобігання неадаптивним реакціям «втечі». Детально описано терапевтичні інструменти розвитку асертивності: тренінги асертивної поведінки, рольові ігри та психодраматичні вправи, техніки позитивної переінтерпретації за Н. Пезешкіаном, вправи на усвідомлення та збереження особистих меж. Доведено, що розвиток асертивності сприяє формуванню довіри, взаємоповаги, підвищенню психологічної зрілості партнерів, гармонізації сімейного життя та трансформації деструктивних форм взаємодії в конструктивні.
ПСИХОЛОГІЧНА ПІДТРИМКА РЕЗИЛЬЄНТНОСТІ СОЦІАЛЬНО ВРАЗЛИВИХ ГРУП НАСЕЛЕННЯ ЗАСОБАМИ ВІРШОТЕРАПІЇ
У статті розглядається психологічна підтримка резильєнтності соціально вразливих груп населення засобами віршотерапії. Авторами розкрито особливості психологічної підтримки резильєнтності осіб із числа соціально вразливих груп населення засобами віршотерапії. Здійснено теоретичний аналіз ключових понять дослідження, як-от резильєнтність, віршотерапія; соціально вразливі групи населення; при цьому закцентовано на віршотерапії як методі гармонізації психоемоційного стану, підтримання психофізіологічного гомеостазу та психосоціального відновлення особистості засобами поетичних творів. У статті наголошено на позитивному впливі віршотерапії на психоемоційний і фізіологічний стан людини; особливу увагу приділено особливостям дії поетичного слова для забезпечення психофізіологічного гомеостазу в протидію психотравмувальним факторам. Авторами дібрано комплекс віршотерапевтичних заходів, що вміщує адаптовану вправу «Лінгвотерапевтична парасолька» та авторську добірку терапевтичних матеріалів і презентований у роботі з представниками соціально вразливих груп населення. У процесі реалізації окресленого комплексу, представлення віршотерапевтичних елементів неодмінно передує виконанню вправи «Лінгвотерапевтична парасолька» та привносить організаційно- мотивувальний і релаксаційний зміст. Перебіг виконання вправи «Лінгвотерапевтична парасолька» передбачає озвучення особистих рефлексій щодо психотравмувальних факторів, їх впливу на психофізіологічний гомеостаз, а також презентування конкретних джерел для психологічних ресурсів особистості. І врешті, учасникам пропонується узагальнений у поетичній формі підсумок за їхніми рефлексіями, що дає змогу кожному віднайти в цьому віршованому творі слово – власний ресурс.
КОНЦЕПТУАЛЬНІ ПІДХОДИ ДО ОНЛАЙН-КОНСУЛЬТУВАННЯ ТА ПСИХОТЕРАПІЇ В СИСТЕМІ КРИЗОВОЇ ПСИХОЛОГІЧНОЇ ДОПОМОГИ
У статті досліджуються концептуальні підходи до онлайн-консультування та психотерапії в умовах кризової психологічної допомоги, зосереджуючи увагу на особливостях організації дистанційної роботи під час складних життєвих обставин, зокрема в контексті війни в Україні. Розглянуто ключові особливості онлайн-взаємодії між психологом та клієнтом, зокрема значення терапевтичного альянсу, адаптацію традиційних методик до цифрового середовища, технічні й етичні аспекти роботи. Висвітлено специфіку взаємодії з різними категоріями клієнтів: дітьми, підлітками, людьми похилого віку, особами з інвалідністю та внутрішньо переміщеними особами, а також потребу адаптації комунікативних стратегій і терапевтичних технік до особливостей кожної групи. Акцентовано на кризовому вимірі онлайн-консультування, що передбачає швидке оцінювання стану клієнта, мобілізацію внутрішніх ресурсів та забезпечення безпеки в умовах обмеженої інформації. Окремо розглянуто перспективи розвитку дистанційної психологічної допомоги, включно з інтеграцією штучного інтелекту для первинного скринінгу, створенням спеціалізованих платформ та автоматизованих систем підтримки, а також розробкою стандартів якості й протоколів роботи в кризових ситуаціях. Стаття підкреслює актуальність формування професійних компетенцій психологів, що передбачають володіння цифровими технологіями, знання специфіки онлайн-взаємодії, етичні принципи дистанційного консультування та навички кризового втручання. Викладені результати свідчать про ефективність онлайн- консультування як інструменту психологічної підтримки, здатного забезпечити доступ до допомоги в складних умовах, та підкреслюють необхідність комплексного підходу до розвитку онлайн-психологічних послуг, що поєднує технічні, методичні та організаційні аспекти для підвищення їх якості, доступності та безпеки.
ПСИХОЛОГІЧНЕ БЛАГОПОЛУЧЧЯ СТУДЕНТСЬКОЇ МОЛОДІ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ: ГЕНДЕРНИЙ АСПЕКТ
У статті здійснено теоретичний та емпіричний аналіз феномену психологічного благополуччя студентської молоді в умовах воєнного стану з урахуванням гендерного аспекту. Акцентовано, що в умовах воєнних дій психологічне благополуччя набуває статусу не лише показника психічного здоров’я, а й важливого ресурсу адаптації, стресостійкості та збереження цілісності особистості. Емпіричне дослідження, проведене на базі двох закладів вищої освіти (n = 136; 66 юнаків і 70 дівчат), здійснювалося за методикою К. Ріфф в адаптації Т. Шевеленкової та П. Фесенка з використанням методів математичної статистики (критерій Фішера). Результати виявили, що для обох гендерних груп типовим є середній рівень психологічного благополуччя, що свідчить про наявність певного адаптаційного потенціалу, попри вплив стресогенних чинників війни. Гендерний аналіз компонентів показав, що дівчата характеризуються більшою вираженістю показників «Позитивні відносини» та схильністю до міжособистісної підтримки, тоді як юнаки демонструють вищі показники «Автономії», що відображає тенденцію до самостійності та незалежності. Найбільш вразливим компонентом для обох груп виявилося «Управління середовищем», що може бути наслідком зниження відчуття контролю над життєвими обставинами через вплив воєнного стану. За результатами статистичного аналізу виявлено значущі гендерні відмінності за компонентами «Позитивні відносини» (φемп. = 3.473, р ≤ 0,01) та «Самоприйняття» (φемп. = 2.081, р ≤ 0,05), а також тенденційні розбіжності за показником «Автономія» (φемп. = 1.868, р ≤ 0,05). Це свідчить про більш емоційно-комунікативну орієнтованість дівчат і підвищену рефлексивність щодо власного Я, на відміну від юнаків, для яких характерна вища самостійність і впевненість у собі. Отримані результати підтверджують необхідність розроблення гендерно чутливих програм психологічної підтримки студентської молоді в умовах соціальної нестабільності та воєнних викликів, спрямованих на зміцнення адаптаційних ресурсів, розвиток саморегуляції, самоприйняття й внутрішньої стійкості особистості.
ПСИХОЛОГО-ПЕДАГОГІЧНІ АСПЕКТИ ПРОФІЛАКТИКИ ДЕВІАНТНОЇ ПОВЕДІНКИ У ПРОЦЕСІ СОЦІАЛІЗАЦІЇ ПІДЛІТКІВ
У статті розкрито психолого-педагогічні аспекти профілактики девіантної поведінки підлітків у контексті процесу соціалізації. Зазначено, що підлітковий вік є сенситивним періодом становлення соціальної ідентичності, у якому відбувається активне формування системи цінностей, моральних орієнтацій і моделей соціальної поведінки. Наголошено, що девіантна поведінка постає результатом порушення процесів соціальної адаптації, емоційної нестабільності, криз самоідентичності та дисгармонії між вимогами соціального середовища й внутрішніми потребами особистості. Увагу зосереджено на визначенні профілактики як цілісного комплексу психолого-педагогічних впливів, спрямованих на створення умов для конструктивної соціалізації, формування соціальної компетентності, розвитку емоційно-вольової сфери й адекватної самооцінки підлітків. Розкрито роль освітнього середовища, сім’ї та позашкільних інститутів у здійсненні превентивної роботи. Окреслено ефективні напрями профілактичної діяльності, серед яких: формування позитивної мотивації до навчання й саморозвитку, розвиток комунікативних умінь, організація групової роботи та соціально-психологічного тренінгу, створення безпечного виховного простору, заснованого на довірі, прийнятті та підтримці. Акцентовано, що результативність профілактики девіантної поведінки забезпечується взаємодією психолога, педагога, соціального працівника і сім’ї на засадах міждисциплінарного підходу. Зроблено висновок, що профілактика девіантної поведінки у процесі соціалізації підлітків має бути спрямована не лише на усунення ризиків, а й на розвиток внутрішніх ресурсів особистості, формування в неї здатності до саморегуляції, моральної відповідальності та конструктивної взаємодії із соціумом.
ОСОБЛИВОСТІ ПОЛІЛІНГВАЛЬНОЇ МОВЛЕННЄВОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ДОРОСЛОЇ ЛЮДИНИ
У статті досліджується низка особливостей полілінгвальної мовленнєвої діяльності дорослих людей та взаємозв’язок полілінгвальності із цими особливостями. Проаналізовано сучасні наукові дослідження із цього питання. За результатами численних досліджень узагальнено, що полілінгвізм розвиває робочу пам’ять, контроль уваги, когнітивне гальмування та гнучкість, а також позитивно корелює з академічною успішністю; що полілінгвізм здатен уповільнювати вікове зниження функцій мозку, відтерміновувати прояви деменції та підвищувати стійкість до неврологічних порушень. За даними нейролінгвістичних досліджень, узагальнено, що багатомовність активізує нейронні ансамблі, сприяє пластичності мозку та формує «когнітивний резерв», що підтримує ефективність мислення впродовж життя. Наведено результати проведеного нами емпіричного дослідження низки особливостей когнітивної, поведінкової та комунікативної сфер полілінгвальної особистості, як-от інтелект, креативність, комунікативна толерантність, за допомогою психодіагностичних інструментів: методики «Прогресивні матриці Дж. Равена», методики креативності «Тест С. Медніка», методики В. В. Бойка «Діагностика рівня комунікативної толерантності». Надано результати проведеного статистичного аналізу із застосуванням t-критерію Стьюдента для незалежних вибірок. Виявлено наявність статистично значущих відмінностей за досліджуваними показниками в експериментальних групах полілінгвів та монолінгвів за досліджуваними параметрами. Отримані результати можуть бути використані для розробки та вдосконалення навчальних програм з іноземних мов, а також для формування методичних рекомендацій щодо розвитку полілінгвальної мовленнєвої компетенції для учнів, студентів, педагогів та перекладачів.
МЕТОДИ ПСИХОЛОГІЧНОЇ ДОПОМОГИ ПРИ РІЗНИХ ФОРМАХ ЗАЛЕЖНОСТЕЙ
У статті розглядаються психологічні механізми формування залежної поведінки та методи психологічної допомоги особам із різними видами адиктивних проявів. Метою дослідження є теоретичне обґрунтування когнітивно-емоційних факторів ризику та розробка рекомендацій щодо профілактики й корекції адиктивних тенденцій. Теоретичний аналіз показав, що низька самооцінка є базовим чинником психологічної уразливості, який проявляється в невпевненості, потребі в зовнішньому підтвердженні значущості та підвищеній емоційній напрузі, що провокує використання адиктивних моделей поведінки як способу швидкого емоційного розвантаження. Висока імпульсивність посилює ці процеси, оскільки імпульсивні особи не враховують негативних наслідків своїх дій і часто обирають деструктивні стратегії подолання стресу, що асоціюється із частішим контактом із психоактивними речовинами, компульсивними діями та ризиковими ситуаціями. Слабка здатність контролювати емоції стимулює використання зовнішніх компенсаторних засобів. У статті наголошується, що ці когнітивно-емоційні фактори взаємодіють із зовнішніми обставинами, як-от сімейні конфлікти, відсутність соціальної підтримки та хронічний стрес, створюючи кумулятивний ефект ризику. Результати дослідження дають змогу виокремити групи підвищеного ризику та розробити практичні рекомендації щодо психологічного супроводу, який містить формування навичок емоційної саморегуляції, розвиток критичного мислення, когнітивно-поведінкові тренінги, індивідуальну та групову терапію, сімейні втручання й арттерапевтичні методики. Запропонований інтегрований підхід спрямований на зниження ризику адиктивної поведінки, зміцнення психоемоційних ресурсів та формування здорових стратегій адаптації, що забезпечує ефективну профілактику залежностей у різних вікових і соціальних групах.
ОСОБЛИВОСТІ ПРОФІЛАКТИКИ КОНФЛІКТІВ В ЕКОНОМІЧНІЙ ОРГАНІЗАЦІЇ: РОЛЬ ЕМОЦІЙНОГО ІНТЕЛЕКТУ
У статті подано результати дослідження психологічних механізмів профілактики конфліктів в економічних організаціях через розвиток емоційного інтелекту працівників. Проаналізовано наукові підходи до розуміння ролі емоційного інтелекту в регуляції міжособистісних відносин, професійній взаємодії та ефективній комунікації. Виокремлено основні напрями досліджень: методологічні засади вивчення емоційного інтелекту, структуру емоційної компетентності як чинника професійної успішності, психологічні аспекти конфліктної поведінки та механізми її профілактики через розвиток саморегуляції, емпатії і соціальної чутливості. Визначено, що основними чинниками виникнення конфліктів у колективах є недостатня емоційна саморегуляція, низький рівень емпатії та комунікативної компетентності, домінування авторитарних або унікальних стратегій, стресові навантаження та відсутність системної роботи з формування культури емоційного інтелекту. У проаналізованих наукових дослідженнях підкреслюється, що ефективна профілактика можлива лише за умови розвитку емоційної культури організації, де працівники усвідомлюють власні емоційні реакції, поважають відмінності інших і здатні конструктивно комунікувати. Для емпіричної перевірки проведено діагностику за EQ-тестом Д. Гоулмана та опитувальником Томаса – Кілмана. Отримані результати дали змогу визначити взаємозв’язок між рівнем емоційного інтелекту та схильністю до конструктивних чи деструктивних форм поведінки в конфлікті. Дослідження поглиблює розуміння емоційно-комунікативної компетентності як ресурсу гармонізації взаємин у колективах, підвищення ефективності організаційної взаємодії та профілактики конфліктів.
СТРЕСОСТІЙКІСТЬ У КРИЗОВИХ УМОВАХ: КАТЕГОРІАЛЬНО-ПОНЯТІЙНИЙ АПАРАТ
Статтю присвячено вирішенню актуальної наукової проблеми систематизації категоріально-понятійного апарату стресостійкості в умовах тривалої кризи, що є особливо значущим для українського суспільства, яке зазнає тиску внаслідок війни. Обґрунтовано, що хронічний вплив стресорів екзистенційного рівня створює безпрецедентний тиск на психічне та соматичне здоров’я, що вимагає глибокого вивчення внутрішніх здоров’язбережувальних ресурсів особистості. Центральною проблемою визначено термінологічну неоднозначність у науковому дискурсі, де поняття стресостійкості часто ототожнюється з резильєнтністю, життєстійкістю та психологічною стійкістю, що ускладнює операціоналізацію досліджень та розробку валідних практичних інструментів. Метою роботи є теоретичний аналіз і концептуальне розмежування ключових понять, що формують інтегральний конструкт стресостійкості. У результаті дослідження розмежовано поняття кризових (тривалих) та екстремальних (раптових) умов, що є принциповим для розуміння кумулятивного ефекту виснаження адаптаційних ресурсів психіки. Запропоновано авторське розуміння стресостійкості як найбільш широкої, інтегральної властивості особистості, на відміну від резильєнтності (динамічний процес відновлення) та життєстійкості (система когнітивних переконань). Представлено синтезовану чотирикомпонентну структуру стресостійкості, що містить когнітивний, емоційно-вольовий, поведінковий та фізіологічний компоненти, узгоджена взаємодія яких забезпечує цілісність особистості та її здатність до ефективного функціонування. Класифіковано детермінанти її розвитку на внутрішні (особистісні) й зовнішні (середовищні). Наукова новизна полягає у створенні систематизованої концептуальної основи, що долає наявну понятійну плутанину. Ця основа є міцним теоретичним підґрунтям для майбутніх емпіричних досліджень, розробки діагностичного інструментарію та науково обґрунтованих програм психологічної допомоги, спрямованих на зміцнення стресостійкості не лише окремої особистості, а й українського суспільства загалом.
ВПЛИВ СТРЕСОВИХ ФАКТОРІВ НА МЕНТАЛЬНЕ ЗДОРОВ’Я ОСОБИСТОСТІ В КОНТЕКСТІ ГЕНДЕРНИХ ВІДМІННОСТЕЙ
У статті розглянуто теоретичний аспект впливу стресових факторів на ментальне здоров’я з урахуванням гендерних відмінностей. Проаналізовано сучасні підходи до розуміння феномену стресу, визначено, що стрес є комплексною психофізіологічною реакцією організму, яка охоплює когнітивні, емоційні та поведінкові компоненти адаптації. Особливу увагу приділено ролі гендерних відмінностей у виборі стратегій подолання стресу: встановлено, що жінки частіше використовують емоційно орієнтовані копінг- стратегії (пошук підтримки, емпатія, саморефлексія), тоді як чоловіки – проблемно орієнтовані (активні дії, планування, мінімізація емоційного залучення). Розглянуто вплив гормональних та соціокультурних чинників на інтенсивність і характер переживання стресу, а також різницю у формах прояву психологічного дистресу. У статті наголошено на необхідності врахувати гендерну специфіку при розробці психопрофілактичних програм і методів психологічної допомоги. Підкреслено важливість розвитку адаптивних копінг-стратегій, емоційної компетентності та соціальної підтримки як факторів, що сприяють збереженню ментального здоров’я.
СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНИЙ КЛІМАТ ЯК ФАКТОР ПІДВИЩЕННЯ ЕФЕКТИВНОСТІ ПРАЦІ
Статтю присвячено теоретичному аналізу соціально-психологічного клімату як фактору підвищення ефективності праці. Для досягнення мети поставлено такі дослідницькі завдання: проаналізувати ступінь розробленості, понятійно-категорійний апарат проблеми; виявити чинники соціально-психологічного клімату в трудовому колективі; розглянути роль емоційно-психологічного стану трудового колективу в процесі підвищення ефективності праці. З’ясовано, що в науковій літературі для характеристики взаємин у трудовому колективі застосовують низку близьких за змістом понять: «психологічний клімат», «морально-психологічний клімат», «психологічна атмосфера» тощо. Хоча їх смислове наповнення має певні відтінки, у контексті організаційної психології вони слугують інтегративними категоріями, що відображають якість міжособистісних стосунків у групі та їх вплив на ефективність спільної діяльності. Проаналізовано наукові позиції щодо змісту поняття «соціально-психологічний клімат». Аргументовано, що соціально-психологічний клімат підприємства є комплексним феноменом, що визначає ефективність колективної діяльності та індивідуальний рівень психологічного комфорту працівників. Характер соціально- психологічного клімату визначається організаційною культурою, цінностями та правилами взаємодії в колективі. Визначено, що на характер міжособистісних взаємодій та соціально-психологічний клімат у трудовому колективі загалом впливають індивідуальні характеристики працівників, включно з рівнем адаптивності, емоційною стабільністю, толерантністю та комунікативними компетенціями. Обґрунтовано, що «ефективність праці» – це багатовимірний феномен, який не можна зводити лише до економічних показників продуктивності чи витрат. Це поняття інтегрує в собі економічні, організаційні та соціально-психологічні складники, що взаємодіють у динамічному середовищі сучасного суспільства. Показано, що соціально-психологічний клімат є системою емоційно-психологічних станів колективу, що відбивають характер взаємовідносин між його членами в процесі спільної діяльності та спілкування. Психологічний стан колективу формується під впливом різних чинників. Серед найбільш вагомих – типи поведінки співробітників у конфліктних ситуаціях, ставлення кожного члена організації до свого колективу як цілого та відносини між конкретними людьми.
ВСЕМОГУТНІСТЬ ПРОТИ БЕЗПОРАДНОСТІ В КОНТЕКСТІ АКТУАЛЬНОЇ ПСИХІЧНОЇ ТРАВМИ
У статті аналізуються поняття всемогутності та безпорадності щодо ментальної травми. Визначено, що концепт всемогутності асоціюється з дооб’єктною стадією первинного нарцисизму, є джерелом нормального відчуття самоефективності та пов’язаний з почуттям провини. Комплекс навченої безпорадності є однією з провідних сучасних когнітивних моделей ПТСР. В аналітичному підході передбачається первісна позиція всемогутності, яка поступово обмежується реальністю і лежить в основі нормальної самоефективності. У когнітивному підході передбачається первісна позиція безпорадності, а нормальна самоефективність формується в процесі навчання контролю. Запропоновано розглядати безпорадність та всемогутність не як протилежні (контрарні), а як суперечливі (контрадикторні) поняття, де концепція всемогутності співвідноситься з формуванням моральної відповідальності за світ, а концепція безпорадності – з формуванням інструментальної самоефективності. Висловлено припущення можливості додаткового застосування моделі всемогутності для окреслення комплексного ПТСР та складної ментальної травми. Комплекс всемогутності активується в складніших травматичних ситуаціях, де порушується відчуття контролю над світом, а не лише в ситуаціях страху смерті та незмоги їх уникнути. «Активація» комплексу всемогутності призводить до почуття екзистенційної провини в комплексній травмі, що призводить до феномену псевдоменалізації. Запропоновано підходи до роботи з кПТСР щодо прояснення альтернативної реальності, яку клієнт несвідомо уявляє, але є безсилим утілити, та визнання безсилля, що відкриває доступ до нормального процесу горювання.
АСЕРТИВНІСТЬ ЯК ОСОБИСТІСНИЙ РЕСУРС ТА ЧИННИК ФОРМУВАННЯ ПІДПРИЄМНИЦЬКОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ ПСИХОЛОГА-КОНСУЛЬТАНТА
У статті розглянуто асертивність як значущий психологічний чинник формування підприємницької компетентності психолога-консультанта в умовах трансформації ринку психологічних послуг. Обґрунтовано актуальність наукового дослідження ролі асертивності в розвитку професійної автономії, підприємницького мислення та конкурентоспроможності фахівців соціономічної сфери. На основі теоретичного аналізу визначено структуру підприємницької компетентності, що містить когнітивний, мотиваційно-ціннісний, операційно-поведінковий та особистісний компоненти. Розкрито роль асертивності у формуванні кожного зі структурних компонентів підприємницької компетентності. Проаналізовано психологічні механізми формування підприємницької компетентності, серед яких виокремлено самосвідомість, мотивацію досягнення, саморегуляцію, соціальне навчання та розвиток підприємницького мислення. За результатами емпіричного дослідження з’ясовано, що асертивність є базовим ресурсом діяльності психолога-консультанта, що виявляється в здатності обстоювати професійну позицію, конструктивно комунікувати, впевнено просувати власні послуги та вибудовувати ефективну ділову взаємодію. Виявлено, що низький рівень асертивності призводить до труднощів у визначенні вартості послуг, самопрезентації, веденні переговорів та залежності від зовнішніх оцінок, що обмежує підприємницьку активність фахівця. Установлено прямий зв’язок між рівнем асертивності та здатністю до формування клієнтської бази, публічної активності й готовності до професійних колаборацій. Визначено, що найефективнішими формами розвитку асертивності та підприємницької компетентності є тренінги, коучинг, менторинг і супервізійні програми. Доведено, що асертивність є стратегічним психологічним ресурсом формування підприємницької компетентності, забезпечуючи професійну впевненість, автономність та здатність до ефективної самореалізації психолога- консультанта на ринку психологічних послуг.
ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ ВИБОРУ ТЕХНОЛОГІЙ ПСИХОЛОГІЧНОЇ РЕАБІЛІТАЦІЇ ОСІБ З ПСИХОТРАВМОЮ ВІЙНИ
Стаття представляє результати теоретичного аналізу методологічних засад вибору технологій психологічної реабілітації осіб з психотравмою війни. Зокрема, наголошується на важливості персоналізованого підходу до розробки програми психологічної реабілітації. Актуальність дослідження полягає в зростанні кількості осіб з проблемами у сфері психічного здоров’я, зокрема із симптомами комплексного посттравматичного стресового розладу. Так, ця наукова розвідка дасть змогу сформувати фундамент для більш системного та комплексного підходу до процесу психологічної реабілітації постраждалих від війни осіб. Варто зазначити, що, попри значне розмаїття доказових методів роботи з посттравматичним стресовим розладом, немає чітких рекомендацій щодо їх вибору в кожній конкретній ситуації. Отже, науково-методологічне обґрунтування використання технологій роботи з психотравмою війни може стати основою для розробки єдиного алгоритму надання психологічної допомоги особам з ПТСР. Для виокремлення принципів і критеріїв вибору психотехнологій роботи з травмою використано методи теоретичного аналізу, систематизації, класифікації, порівняння й теоретичного моделювання. Саме такий підхід дає змогу розробити цілісну систему психологічної реабілітації осіб з травматичним досвідом породженим війною. Його дотримання сприяє вибору технологій, що відповідають поточному етапу роботи з психотравмою війни. У результаті проведення теоретичного дослідження визначено, що основними принципами вибору методів психологічного супроводу повинні бути принципи поетапності (дотримання трифазової моделі роботи з травмою), безпеки (забезпечення психоемоційної стабільності й відновлення ресурсу), персоналізації (формування навичок емоційної саморегуляції, подолання стресу й підвищення особистісного потенціалу), а також інтегративності (поєднання технологій з різних методів психотерапії відповідно до етапу реабілітації). При цьому критерії вибору технологій роботи з психотравмою можна розділити на клінічні, особистісні та організаційні.
ТИПОВІ ДУМКИ ОСОБИСТОСТІ ПРИ ПЕРЕЖИВАННІ ПРОВИНИ РІЗНОЇ ІНТЕНСИВНОСТІ
У статті представлено результати статистичного аналізу опитування респондентів щодо їх основних думок, які живлять почуття провини. Аналіз показує, що всі думки мають високу позитивну кореляцію з інтенсивністю провини (r > 0.85). Однак думки, які стосуються загальної самооцінки, ідентичності та очікування зовнішнього осуду, мають найсильніший зв’язок із глибокою провиною. Неглибока провина є функціональною і спрямована на корекцію поведінки. Помірна провина – це перехідна фаза, де провина за вчинок починає корелювати з негативною оцінкою Я. Глибока провина є неконструктивною. Вона характеризується домінуванням кластера ідентичності та осуду над початковим вчинково орієнтованим кластером, що може призводити до депресивних станів та саморуйнівної поведінки. Домінування серед респондентів осіб вікової групи 15–20 років (період ідентифікації та високої чутливості до соціальної оцінки) може пояснювати високу кореляцію думок, пов’язаних із соціальним осудом (Т3), підкреслюючи актуальність цього феномену для молоді. Ключовий психологічний висновок дослідження полягає в тому, що зростання інтенсивності провини корелює з когнітивним зсувом фокусу: від оцінки конкретного вчинку до оцінки власної ідентичності (Я). Під час роботи з глибокою провиною, терапевтичне втручання має бути спрямоване на дискредитацію внутрішнього вироку «гідний засудження» (Т5). Необхідно розірвати зв’язок між визнанням провини за вчинок і прийняттям негативної, глобальної оцінки себе. Установлення основних думок, що супроводжують почуття провини, є важливим як для добору психотехнік, так і для психокорекційних впливів. Це сприятиме не тільки більш глибшому розумінню внутрішнього світу клієнта (пацієнта), а й практичному розв’язанню проблем, пов’язаних із самообвинуваченням, тривогою чи деструктивними формами провини.
ПСИХОЛОГІЧНА КРИЗА ВНУТРІШНЬО ПЕРЕМІЩЕНИХ ОСІБ: ПРИЧИНИ, ПРОЯВИ ТА ШЛЯХИ ПОДОЛАННЯ
У статті розглядаються особливості розвитку психологічної кризи внутрішньо переміщених осіб (ВПО) в умовах повномасштабної війни в Україні. Акцентовано увагу на тому, що вимушене переміщення, втрата домівки, розрив соціальних зв’язків і тривалий вплив травматичних подій формують комплексний кризовий стан, який охоплює емоційну, когнітивну та поведінкову сфери особистості. Проаналізовано ключові чинники виникнення кризових явищ серед ВПО, зокрема гострий стресовий досвід, невизначеність життєвої ситуації, зміна соціального статусу, економічні труднощі, а також брак відчуття безпеки та підтримки. Розкрито типові психоемоційні прояви психологічної кризи, серед яких – підвищена тривожність, депресивні симптоми, емоційне виснаження, порушення адаптивної поведінки, труднощі у прийнятті рішень, дезорієнтація у нових соціальних умовах та втрата контролю над життєвими обставинами. Показано, що тривала дія стресогенних факторів здатна спричиняти розвиток вторинних психологічних порушень, зокрема посттравматичного стресового розладу, хронічної тривоги та соматизації. Окреслено провідні напрями подолання дезадаптаційних наслідків психологічної кризи ВПО, серед яких важливе місце займають соціально-психологічна підтримка, залучення до програм психосоціальної допомоги, розвиток навичок емоційної саморегуляції, формування стресостійкості та адаптаційних стратегій поведінки. Підкреслено значення відновлення суб’єктивного відчуття безпеки, реінтеграції у соціальне середовище, посилення соціальних зв’язків і формування нової життєвої перспективи. Зазначено, що комплексний міждисциплінарний підхід є необхідною умовою успішної психологічної реабілітації та забезпечення довготривалої адаптації внутрішньо переміщених осіб.
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСНОВИ ПЕРЕЖИВАННЯ ВТРАТИ РОБОТИ: ТЕОРЕТИЧНІ ПІДХОДИ ТА ХАРАКТЕРИСТИКА ЯВИЩА
Статтю присвячено розгляду психологічних основ переживання втрати роботи, що розглядається не лише як соціально-економічний виклик, а і як психологічний переломний момент, який вимагає від особистості активізації внутрішніх ресурсів, формування нових стратегій адаптації та підтримки з боку суспільства, сім’ї й фахових психологічних служб. Обґрунтовано, що криза – це особливий стан або ситуація, у якій людина стикається із серйозними перешкодами на шляху реалізації важливих життєвих цілей, потреб чи цінностей і не може подолати цю ситуацію за допомогою звичних способів адаптації чи поведінкових стратегій. Вона є моментом глибокої внутрішньої напруги, коли попередні життєві механізми, досвід і переконання перестають ефективно функціонувати. Аналізуються два основні типи кризових ситуацій. Нормативні (вікові, або кризи розвитку), що зумовлені закономірними змінами природного життєвого циклу людини (наприклад, підліткова, юнацька, криза середнього віку тощо). Такі кризи мають природний характер і виконують важливу роль у становленні особистості, сприяючи переходу на новий етап розвитку. Ненормативні (ситуативні або травматичні кризи), що викликані раптовими життєвими подіями, які виходять за межі звичного досвіду людини: втрата роботи, близької людини, хвороба, розлучення, воєнні дії, вимушене переселення тощо. Виявлено, що в ситуації кризи людина стикається з інтенсивним фізичним, емоційним та психологічним перевантаженням. Це є природною реакцією організму на порушення стабільності та втрату відчуття контролю. Водночас така напруга може мати як адаптивний, так і дезадаптивний характер: вона або сприяє мобілізації внутрішніх ресурсів і пошуку нових шляхів розв’язання проблеми, або призводить до виснаження, апатії, психосоматичних розладів та деструктивної поведінки. Зроблено висновок, що безробіття під час війни є потужним психотравмувальним чинником, який поєднує зовнішні (економічні, соціальні, військові) та внутрішні (емоційні, когнітивні, особистісні) впливи. Його подолання потребує комплексного підходу, що містить психологічну підтримку, розвиток стресостійкості, зміцнення самооцінки та переосмислення життєвих орієнтирів у нових соціально-політичних умовах.
КОМУНІКАТИВНА ТОЛЕРАНТНІСТЬ ПОЛІЦЕЙСЬКИХ РІЗНОГО ВІКУ В КОНТЕКСТІ АНТИКРИХКОСТІ
У статті представлено результати емпіричного дослідження комунікативної толерантності поліцейських різного віку в контексті формування антикрихкості як важливої якості фахівця, здатного ефективно діяти в умовах стресу, невизначеності та ризику. Мета дослідження – виявити вікові особливості проявів комунікативної толерантності в поліцейських та визначення її зв’язку з потенціалом антикрихкої поведінки. У дослідженні взяли участь 115 працівників поліції, розподілених на дві вікові групи: 23–30 років (n = 64) та 35–42 роки (n = 51). Для діагностики використано методику «Комунікативна толерантність». Результати показали наявність статистично значущих відмінностей між групами: поліцейські молодшого віку характеризуються вищим рівнем комунікативної інтолерантності за шкалами «Неприйняття або нерозуміння індивідуальності іншої людини», «Категоричність в оцінках» та «Нетерпимість до дискомфортних станів партнера по спілкуванню». Поліцейські старшої групи виявили більшу здатність до розуміння, прийняття індивідуальних відмінностей та контролю емоційних реакцій у професійних ситуаціях, що свідчить про вищий рівень сформованості комунікативної толерантності. Водночас відсутність значущих відмінностей за шкалами, пов’язаними з емоційною саморегуляцією, свідчить про спільні професійні моделі комунікативної поведінки, сформовані під впливом вимог службової дисципліни. Отримані результати інтерпретуються через концепт антикрихкості, що відображає здатність особистості не лише адаптуватися до стресових ситуацій, а й розвиватися під їх впливом. Комунікативна толерантність у цьому контексті розглядається як психологічний ресурс антикрихкої поведінки, який сприяє емоційній стабільності, гнучкості мислення та ефективній міжособистісній взаємодії. Зроблено висновок про необхідність розвитку комунікативної толерантності в поліцейських як одного з напрямів підвищення психологічної готовності та здатності до конструктивної поведінки в умовах стресу й невизначеності.
ПСИХОЛОГІЧНІ ТА КОМУНІКАТИВНІ АСПЕКТИ МЕДІАЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
У статті презентовано результати теоретичного дослідження психологічних та комунікативних аспектів медіаційної діяльності як альтернативного способу врегулювання конфліктів. Мета статті полягає в побудові інтегративної моделі психологічних компонентів медіаційної діяльності та розкритті механізмів їх взаємодії, що забезпечують ефективне врегулювання конфліктів. Виокремлено чотири взаємопов’язані компоненти медіації: комунікативний, емоційний, когнітивний та інтегративний. Комунікативний компонент охоплює активне слухання, рефреймінг, відкриті запитання та структурування процесу, забезпечуючи фасилітацію діалогу та створення безпечного комунікативного простору. Емоційний компонент містить емоційну валідацію, регуляцію, розвиток емпатії та трансформацію емоцій, що сприяє зниженню напруги та створенню атмосфери психологічної безпеки. Когнітивний компонент передбачає деконструкцію конфлікту, когнітивний рефреймінг, фокусування на інтересах, генерацію альтернатив та розвиток критичного мислення для раціонального аналізу ситуації. Інтегративний компонент синтезує попередні складники через відновлення балансу сил, відносин, формування компромісу та трансформацію учасників. Виявлено системну природу взаємозв’язків між компонентами: комунікативні створюють основу для емоційних, емоційні є передумовою когнітивних, а інтегративні синтезують усі попередні в цілісний трансформаційний процес. Підкреслено універсальний характер виокремлених компонентів з урахуванням специфіки їх реалізації залежно від типу конфлікту та культурного контексту. Результати дослідження можуть бути використані для розробки програм підготовки медіаторів, удосконалення медіаційної практики та подальших емпіричних досліджень ефективності окремих психологічних компонентів у різних типах конфліктів.
ВПЛИВ ТРАВМАТИЧНОГО ДОСВІДУ НА СЕНСОЖИТТЄВІ ОРІЄНТАЦІЇ МОЛОДІ
У статті досліджується взаємозв’язок між травматичним досвідом і сенсожиттєвими орієнтаціями (далі – СЖО) молоді, особливо в умовах воєнних подій. Наголошується, що переживання травми впливає на цінності, мотивацію та здатність осмислювати власне життя. Предметом аналізу є кореляції між посттравматичним стресовим розладом (далі – ПТСР), посттравматичним зростанням (далі – ПТЗ) і показниками сенсу життя як ключовими індикаторами психологічного благополуччя. Дані 52 респондентів віком 20–35 років, отримані за методиками LEC-5, PCL-5, PTGI, MLQ та «СЖО», засвідчили, що 40,20% молоді мали високий рівень травматичних переживань, а понад половина – виражені симптоми ПТСР. Близько половини учасників продемонстрували низькі показники ПТЗ (51,17%) та осмисленості життя (44,62%), що вказує на емоційне виснаження, тривожність і втрату життєвих орієнтирів. Кореляційний аналіз показав значущі негативні зв’язки між «описом травматичних подій» і «пошуком сенсу життя» (r = -0,639; p ⩽ 0,05), а також між «симптомами надмірної реактивності» та «цілями в житті» (r = -0,711; p ⩽ 0,05). Водночас показники ПТЗ мають виражені позитивні кореляції з компонентами СЖО: між «поцінуванням життя» та «процесом життя» (r = 0,845; p ⩽ 0,05), а також між «духовними й екзистенційними змінами» та «результативністю життя» (r = 0,702; p ⩽ 0,05). Це засвідчує подвійний вплив травми: вона може знижувати осмисленість життя, але за наявності підтримки сприяє ПТЗ. Тому необхідні програми реабілітації молоді, спрямовані на подолання наслідків травми та відновлення сенсу життя.
ПСИХОЛОГІЧНІ ДЕТЕРМІНАНТИ ДОВІРИ ДО ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ
У статті здійснено теоретико-психологічний аналіз феномену довіри до штучного інтелекту як складного інтегрального утворення, що поєднує когнітивні, емоційні та етико-нормативні компоненти. Обґрунтовано актуальність дослідження в умовах цифрової трансформації суспільства, коли взаємодія людини з інтелектуальними системами стає не лише технічним, а й психологічним процесом, що впливає на емоційне благополуччя, почуття контролю та ментальне здоров’я користувача. Метою статті є теоретичне узагальнення сучасних підходів до вивчення довіри в системі «людина – штучний інтелект» та побудова узагальненої моделі її психологічних детермінант. Методологічну основу становлять системно-структурний і міждисциплінарний підходи, які інтегрують здобутки когнітивної, соціальної, інженерної та етичної психології. Узагальнення сучасних праць дало змогу виокремити три групи чинників, що визначають рівень довіри користувача до штучного інтелекту: індивідуально-психологічні (схильність до довіри, самоефективність, емоційна стабільність, етична чутливість), технологічні (компетентність, справедливість, прозорість, доброзичливість, соціальна присутність) та соціокультурні (нормативні та культурні цінності, інституційна довіра, етичне регулювання). Запропонована авторська модель демонструє, що довіра формується як результат взаємодії цих рівнів і є механізмом психологічної регуляції відносин між людиною та технологією. Вона узгоджується з FAT-підходом (справедливість (fairness), підзвітність (аccountability), прозорість (transparency)) і концепцією motives-based trust, проте акцентує внутрішні психологічні процеси – когнітивну інтерпретацію, емоційну регуляцію й ціннісну оцінку. Наукова новизна дослідження полягає в синтетичній інтеграції міждисциплінарних підходів у цілісну психологічну модель довіри до ШІ.
ПСИХОЛОГІЯ ВИБОРУ: УХВАЛЕННЯ РІШЕНЬ ЯК СКЛАДНИК ПРОЦЕСУ УПРАВЛІННЯ
Вибір є невід’ємною та найскладнішою частиною ухвалення рішень в управлінському процесі. У сучасних умовах ефективність управління залежить від якості інформації, мотивації та комунікації (вертикальної і горизонтальної), визначення мети організації та альтернатив вибору, обрання одного з варіантів та контролю за реалізацією вибору. Вибір характеризує кожний етап процесу ухвалення управлінських рішень: від ідентифікації проблеми, яка потребує вирішення та визначення пріоритетів на основі цілей організації до пошуку, аналізу та інтерпретації інформації, яка належить до проблеми та спектра її рішень, оцінювання та вибору. Окремий етап – це реалізація обраного варіанта (однієї з альтернатив вибору) та контроль за впровадженням рішення і його наслідків. Серед прикладних методів вибору в процесі ухвалення рішення в управлінській діяльності слід відзначити експертну оцінку, мозковий штурм, теорію ігор, метод декомпозиції, метод спроб та помилок, метод контрольних питань тощо. Психологія вибору обґрунтовує чинники ухвалення рішень в умовах невизначеності: неможливості кількісного вимірювання показників, аналізу складних управлінських завдань та викликів, обмежених ресурсів тощо. У всіх методах та моделях ухвалення рішень психологія вибору доповнює раціональну поведінку, яка є ознакою моделі «економічної людини». Психологія вибору ухвалення рішень як складник процесу управління акцентує увагу на ситуаціях невизначеності та «обмеженої раціональності». Психологічні чинники управлінської діяльності є визначальними на всіх етапах ухвалення рішення. Психологія вибору відіграє визначальну роль як у «зважуванні» вигід та витрат, так і для методів експертної оцінки, мозкового штурму та декомпозиції. Ухвалення рішень в умовах невизначеності потребує урахування «обмеженої раціональності» та браку основних ресурсів – часу та фінансів. Повною мірою це проявляється в адміністративній (поведінковій) моделі ухвалення рішень. Класична модель у сучасних умовах зазнає критики, але розвиток штучного інтелекту та комунікативних мереж дає змогу прогнозувати появу нових моделей управління.
ЕМОЦІЙНА РЕГУЛЯЦІЯ ЯК ЧИННИК ПОДОЛАННЯ КОНФЛІКТНОСТІ В ПІДЛІТКОВОМУ ВІЦІ
У статті розкрито теоретичні аспекти проблеми емоційної регуляції як ключового чинника подолання конфліктності в підлітковому віці. Підкреслено, що підлітковий період є критичним етапом психічного розвитку, коли відбувається становлення емоційної сфери, самосвідомості та соціальної ідентичності. У цей час підлітки стикаються з інтенсивними внутрішніми змінами, що зумовлюють підвищену емоційну збудливість, імпульсивність і схильність до конфліктних реакцій. Теоретичний аналіз показує, що рівень розвитку емоційної регуляції безпосередньо впливає на здатність особистості контролювати поведінкові імпульси, адекватно реагувати на стресові ситуації та підтримувати конструктивну комунікацію з однолітками і дорослими. Емоційна саморегуляція розглядається як важливий механізм формування соціальної компетентності, емпатії та моральної відповідальності, що сприяє зниженню конфліктності в міжособистісних стосунках. Наголошено, що низький рівень емоційної регуляції є однією з причин агресивності, вербальної ворожості, тривожності та відчуження підлітків у соціумі. У межах теоретичного підходу визначено, що розвиток навичок емоційного усвідомлення, управління емоційними станами та відновлення емоційного балансу сприяє підвищенню психологічної стійкості й гармонізації соціальної взаємодії. Акцент зроблено на ролі сім’ї, школи та психологічної підтримки у формуванні конструктивних стратегій емоційної регуляції. Підкреслено значення профілактичної роботи, спрямованої на розвиток емоційної компетентності як основи для ефективного подолання конфліктності в підлітковому віці. Зроблено висновок, що формування навичок емоційної регуляції є важливим напрямом психолого-педагогічного супроводу підлітків, який забезпечує їх психологічне благополуччя, соціальну адаптацію та розвиток гармонійної особистості.