ФАКТОРНА МОДЕЛЬ ҐЕНДЕРНОЇ ДИФЕРЕНЦІАЦІЇ СТРЕСОРЕАКТИВНОСТІ В УМОВАХ СОЦІАЛЬНОЇ НЕСТАБІЛЬНОСТІ
У статті представлено результати теоретико-емпіричного дослідження ґендерної диференціації стресореактивності в умовах соціальної нестабільності. Актуальність проблеми зумовлена зростанням інтенсивності та пролонгованості стресових впливів у сучасному соціальному просторі, що супроводжуються трансформацією рольових очікувань і нормативних сценаріїв. Теоретичну основу роботи становлять транзакційна модель стресу, концепції копінг-поведінки та положення сучасної ґендерної психології, які дозволяють розглядати стресореактивність як багатовимірний процес, модифікований соціокультурними детермінантами. Метою дослідження було побудувати факторну модель ґендерної диференціації стресореактивності та визначити латентні компоненти організації механізмів адаптації у чоловіків і жінок. У дослідженні взяли участь 52 особи юнацького віку (18–24 роки). Використано Шкалу сприйнятого стресу (PSS-10), методику вивчення характерологічних рис особистості та тест BASIC Ph. Обробка даних здійснювалася методом головних компонент із варімакс-обертанням. У результаті виділено три фактори, що пояснюють 68,4 % загальної дисперсії: емоційно-реактивний, регулятивно-ресурсний та соціально-експресивний профілі. Встановлено, що у жінок системоутворюючим виступає емоційно-афективний компонент, інтегрований із соціальною підтримкою, тоді як у чоловіків домінує когнітивно-регуляторний блок, пов’язаний із самоконтролем і мобілізацією ресурсів. Отримані результати засвідчують, що ґендер виступає не прямим детермінантом рівня стресу, а модератором структурної організації копінг-механізмів. Практична значущість полягає у можливості розробки ґендерно- чутливих програм психологічної підтримки в умовах соціальної нестабільності
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПСИХОЛОГІЧНІ МЕХАНІЗМИ ФОРМУВАННЯ НАВИЧОК САМОЗАХИСТУ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ ВІД НЕГАТИВНОГО ВПЛИВУ ЗМІ
У статті досліджуються психологічні механізми формування навичок самозахисту військовослужбовців від негативного впливу засобів масової інформації. В умовах сучасної інформаційної війни ЗМІ та цифрові платформи стають потужними інструментами впливу на когнітивні, емоційні та поведінкові процеси особистості. Розглянуто когнітивний механізм, який забезпечує розвиток критичного мислення, здатність розпізнавати маніпулятивні технології та перевіряти достовірність інформації; емоційно-регулятивний механізм, який формує стресостійкість та здатність контролювати емоційні реакції на шокуючий або деструктивний контент; поведінковий механізм, що проявляється у дотриманні інформаційної гігієни та відповідальному поширенні інформації; ціннісно-смисловий механізм, що базується на національній ідентичності та військовій етиці, забезпечуючи психологічний бар’єр проти деструктивних наративів. Показано важливість інтеграції цих компонентів у рамках системної психологічної підготовки, обов’язкових навчальних заходів під час базової підготовки, періодів психологічної адаптації до бойових дій та після їх завершення. Висвітлено роль офіцерів структур психологічної підтримки персоналу та командирів підрозділів у створенні організаційних умов для розвитку інформаційної стійкості. Практичне застосування результатів дослідження сприяє підвищенню інформаційної безпеки, збереженню морально-психологічного стану військовослужбовців та підвищенню бойової спроможності підрозділів. Отримані результати можуть бути використані під час розроблення програм психологічної підготовки та інформаційної безпеки у військових формуваннях
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ МЕНТАЛЬНОГО ЗДОРОВ’Я МАЙБУТНІХ ПРАВООХОРОНЦІВ
У статті наведено комплексний аналіз проблеми ментального здоров’я особистості і його ролі у підвищенні ефективності службово-бойової діяльності особового складу силових структур, зокрема, військовослужбовців Національної гвардії. Відзначається, що в умовах воєнного стану в державі ментальне здоров’я забезпечує успішну протидію стресам і життєвим негараздам, дозволяє людині реалізовувати свій особистісний потенціал, продуктивно працювати та робити свій внесок у суспільне життя, чинити спротив агресивному оточенню, оптимально пристосуватись до життєвих умов. Зроблено наголос на сучасних теоретичних підходах до змісту і структури поняття «ментальне здоров’я». За результатами емпіричного дослідження встановлені значення показників ментального здоров’я курсантів Національної академії Національної гвардії України, а також значущі кореляційні зв’язки індексів ментального здоров’я з деякими професійно важливими психологічними індивідуально-психологічними особливостями, важливими для успішності службово-бойової діяльності військовослужбовців, зокрема, показниками життєстійкості, самоздійснення, самоефективності, мотивації, стресостійкості тощо. Встановлені психологічні чинники забезпечення ментального здоров’я і впливу на нього допоможуть командирам і психологами військових підрозділів у справі розв’язання завдань психофізіологічного забезпечення службово-бойової діяльності особового складу Національної гвардії в існуючих умовах війни
ПРОГРАМА ПРОФІЛАКТИКИ ДЕЗАДАПТАЦІЙНИХ ФАКТОРІВ ПРОФЕСІЙНОГО САМОВИЗНАЧЕННЯ УЧНІВСЬКОЇ МОЛОДІ: СТРУКТУРА, ЗМІСТ ТА УМОВИ ВПРОВАДЖЕННЯ
У статті представлено програму профілактики дезадаптаційних факторів професійного самовизначення учнівської молоді «Мій шлях: від сенсу до професії», розроблену на основі попередньо отриманих емпіричних результатів і раніше обґрунтованих теоретичних положень щодо психологічних чинників готовності до професійного вибору. Програма призначена для молоді віком 15–18 років, яка характеризується ознаками смисложиттєвої невизначеності, зниженими показниками самоефективності, інтернальності та ризиком проблемного використання смартфона. Обґрунтовано критерії добору учасників, визначено загальну логіку програми, її структуру, змістові модулі та умови реалізації у закладах освіти. Програма складається з 16 групових занять, об’єднаних у чотири модулі: «Пізнаю себе», «Шукаю сенс», «Беру відповідальність» та «Обираю шлях». Її зміст спрямований на розвиток рефлексії, формування смисложиттєвих орієнтацій, часової перспективи, інтернальності, самоефективності, навичок цифрової гігієни та усвідомленого професійного вибору. Логіка програми реалізує принцип поступового переходу від самопізнання до смислоутворення, від розвитку відповідальності до конкретизації професійних намірів, що дозволяє уникнути формального профінформування без внутрішньої готовності учасників до осмислення власного майбутнього. Представлено діагностичну батарею програми, окреслено послідовність роботи з цільовою групою та визначено кількісні критерії оцінки ефективності. Показано можливості використання програми у практиці психологічної служби закладів освіти, у роботі кар’єрних радників і педагогів. Теоретичним підґрунтям програми є інтеграція ідей логотерапії В. Франкла щодо формування смислу як первинної мотиваційної сили, когнітивно-поведінкового підходу до корекції дисфункціональних атрибуцій та соціально- когнітивної теорії А. Бандури щодо розвитку самоефективності через досвід досягнень
ІНДИВІДУАЛЬНИЙ ДОСВІД ДОСЯГНЕННЯ УСПІХУ ТА ЙОГО ВПЛИВ НА УСПІШНІСТЬ ОСОБИСТОСТІ
У статті надано теоретико-методологічний аналіз відомостей щодо досвіду особистості в аспекті переживання нею успіху та його впливу на її особистісні особливості та подальше життя. Встановлено, що набуття індивідуального досвіду успішності та його характер має критичне значення для реалізації себе, набуття вміння адаптовуватися до нових обставин, формування певних особистісних особливостей та особистісного зростання. Важливо, щоб успіх для людини, його переживання, ставало подією, саме це призводить до трансформації її внутрішнього світу, його переструктуруванням. Кроскультурні моделі успіху враховуються у структуруванні успішної поведінки людини, яка визначається різними мотивами згідно цих моделей. Результати узагальнення дозволяють розглядати досвід переживання успіху, його акумуляцію як значущу передумову успішності особистості. Таким чином, досвід успішності є передумовою, ресурсом для досягання подальшої успішності людиною. Успішність позитивно впливає на формування особистості, її особистісне зростання, розвиток різних граней її індивідуальності, певних особистісних особливостей (цілеспрямованість, рефлексія, стресостійкість, усвідомлення своїх цінностей та смислів, продуктивність тощо), що особливо яскраво відбувається у період юності та шкільного віку. Досвід успішності дозволяє особистості акумулювати відповідні стратегії досягнення успіху, психологічні особливості, специфіку комунікації та форми поведінки, що сприяють успішності. Досвід створює основу для подальшої результативності особистості, ефективності у різних видах діяльності, впевненості у своїх силах, вмінні приймати та реалізовувати рішення тощо, а досвід неуспішності теж може стати важливою складовою успіху при його усвідомленні та переробці
ТЕОРЕТИЧНА МОДЕЛЬ БАГАТОКОМПОНЕНТНОЇ ПСИХОЛОГІЧНОЇ ГОТОВНОСТІ ПРАЦІВНИКІВ ПОЛІЦІЇ ДО ЕКСТРЕМАЛЬНИХ УМОВ СЛУЖБИ
У статті здійснено теоретичне осмислення психологічних чинників готовності працівників поліції до екстремальних умов служби в сучасному безпековому та кризово-воєнному контексті. Актуальність дослідження зумовлена зростанням інтенсивності професійних навантажень, підвищенням рівня службового ризику, необхідністю прийняття рішень в умовах невизначеності, дефіциту часу та високої відповідальності, що актуалізує потребу в концептуальному уточненні феномена психологічної готовності як інтегративного ресурсу ефективної правоохоронної діяльності. Метою статті є теоретичне обґрунтування структурно- компонентної моделі психологічної готовності працівників поліції до екстремальних умов служби. У результаті обґрунтовано авторську модель, у межах якої психологічна готовність працівників поліції до екстремальних умов служби розглядається як інтегративне динамічне утворення, що формується під впливом екстремальних професійних чинників та реалізується через взаємодію трьох взаємопов’язаних компонентів: мотиваційно-ціннісного, професійно-операційного та вольово-регулятивного. Показано, що їхня інтеграція забезпечує здатність працівника поліції до функціонально ефективної, психологічно регульованої та нормативно виваженої професійної діяльності в умовах ризику та загрози. Теоретично визначено основні групи психологічних чинників готовності: індивідуально-психологічні, мотиваційно-смислові, професійно- функціональні, соціально-психологічні, організаційні та морально-етичні. Практичне значення статті полягає в можливості використання запропонованої моделі як концептуальної основи для психодіагностики, профільно-орієнтованої підготовки та психологічного супроводу працівників поліції в екстремальних умовах служби
ПСИХОЛОГІЧНІ ДЕТЕРМІНАНТИ ТА ШЛЯХИ ПРОФІЛАКТИКИ ЕМОЦІЙНОГО ВИГОРАННЯ ВОЛОНТЕРІВ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті здійснено комплексний теоретико-емпіричний аналіз психологічних детермінант та динамічних особливостей формування синдрому емоційного вигорання у волонтерів в умовах воєнного стану. Актуальність дослідження зумовлена трансформацією волонтерського руху в стратегічний інструмент національної стійкості, що потребує збереження ментального здоров’я активістів як ключового кадрового потенціалу гуманітарного сектору. Теоретико-методологічну основу роботи становлять класична трикомпонентна модель К. Маслач, що охоплює емоційне виснаження, деперсоналізацію та редукцію особистих досягнень, а також концепція В. Бойка, згідно з якою вигорання розглядається як специфічний механізм психологічного захисту у формі повного або часткового виключення емоцій. Статистична обробка даних із застосуванням U-критерію Манна-Уітні підтвердила високу значущість відмінностей (p ≤ 0,01) у вираженості симптомів залежно від тривалості волонтерської роботи. Окремо проаналізовано феномен тривожності, де встановлено, що попри загальну особистісну стабільність вибірки, високий рівень ситуативної тривоги корелює з передчасним наступанням розумової втоми в середині робочого дня (p < 0,001). Виявлено пряму залежність між рівнем організаційного стресу та стажем, де дефіцит супервізійної підтримки та розмитість зон відповідальності виступають прямими каталізаторами деперсоналізації. Підсумком роботи стала розробка та наукове обґрунтування «Оптимізованого алгоритму психологічного супроводу волонтерів», що базується на принципах превентивності та системності. Впровадження такої цілісної системи дозволяє не лише нівелювати прояви вигорання, а й сприяти посттравматичному зростанню особистості, забезпечуючи життєстійкість всієї системи гуманітарної допомоги в Україні
ПСИХОЛОГІЧНА СКЛАДОВА ХРОНІЧНОГО БОЛЮ: КЛІНІЧНЕ ЗНАЧЕННЯ ТА МОЖЛИВОСТІ РЕАБІЛІТАЦІЇ
Хронічний біль є складним багатофакторним феноменом, що становить значну медичну та соціально- економічну проблему сучасної охорони здоров’я. За актуальними оцінками, понад 20 % дорослого населення у світі мають різні його форми, що призводить до погіршення якості життя, зниження функціональних можливостей і зростання ризику інвалідизації. У роботі узагальнено сучасні наукові підходи до оцінки впливу психологічних чинників на формування та підтримання хронічного больового синдрому. Метою дослідження є аналіз впливу психоемоційних і когнітивно-поведінкових чинників на перебіг хронічного болю та визначення їх значення у реабілітаційних програмах. Матеріалами дослідження стали сучасні публікації, представлені в міжнародних наукометричних базах даних PubMed, Scopus та Web of Science, зокрема систематичні огляди, метааналізи та клінічні дослідження переважно останнього десятиріччя. У роботі використано методи аналізу, систематизації та узагальнення наукових даних. Результати дослідження свідчать, що психологічні фактори, такі як депресія, тривога, катастрофізація болю та страх руху, відіграють важливу роль у хронізації больового синдрому, впливаючи на інтенсивність болю, рівень функціональних обмежень та ефективність лікування. Показано, що формування дезадаптивних когнітивно-поведінкових моделей та порушення емоційної регуляції сприяють підтриманню хронічного болю. Окрему увагу приділено моделі страху-уникнення та феномену катастрофізації як ключовим механізмам хронізації. Встановлено, що сучасні реабілітаційні підходи повинні базуватися на біопсихосоціальній моделі, яка передбачає інтеграцію медикаментозних, психологічних та фізичних втручань. Доведено ефективність когнітивно-поведінкової терапії, методів усвідомленості та програм самоменеджменту у зниженні інтенсивності болю та покращенні якості життя пацієнтів. Найбільш перспективними є мультидисциплінарні реабілітаційні програми, що дозволяють впливати на різні патогенетичні механізми хронічного болю. Урахування психологічних факторів є необхідною умовою ефективного лікування та реабілітації пацієнтів із хронічним болем. Інтеграція психологічних інтервенцій у клінічну практику сприяє покращенню функціональних результатів та підвищенню якості життя пацієнтів.
ТЕХНІКА «ЯК У НАС СПРАВИ?» ЯК ІНСТРУМЕНТ ВІДНОВЛЕННЯ ЕМОЦІЙНОЇ СИНХРОНІЗАЦІЇ В ПАРНИХ СТОСУНКАХ
У статті представлено авторську психологічну техніку «Як у нас справи?», спрямовану на відновлення емоційної синхронізації та близькості між партнерами в парних стосунках. Теоретичну основу техніки становлять емоційно-фокусована терапія С. Джонсон, яка розглядає емоційний зв’язок між партнерами як первинну потребу у стосунках, концепція усвідомленої комунікації М. Лессер та психоеволюційна теорія емоцій Р. Плутчіка. Методологія включає вісім послідовних кроків: підготовку до діалогу, постановку основного питання, слухання на трьох рівнях (зміст, емоції, потреби), визначення розриву між реальним та бажаним станом стосунків, створення спільного бачення, завершення діалогу, рефлексію та інтеграцію практики у повсякденне життя. Техніка має два варіанти застосування: для роботи з подружніми парами та для відновлення взаємин між батьками й дорослими дітьми. Визначено протипоказання: активне насильство, зрада, гостре горювання, загострення психічного захворювання, активна залежність без ремісії, стан афекту або крайнього виснаження. Апробацію проведено на вибірці з п’яти пар (вік учасників 22–38 років, тривалість стосунків від 11 місяців до 8 років) упродовж шестимісячного періоду. Якісний аналіз виявив початкові труднощі у засвоєнні навичок глибокого слухання та формулювання я-повідомлень, які поступово трансформувалися в стійкі комунікативні компетенції. Учасники відзначили покращення якості комунікації, зростання відчуття емоційної близькості та взаєморозуміння, розвиток навичок активного слухання, зниження повсякденної напруги та більшу готовність до компромісів. Техніка виявилася ефективною як для пар у стані кризи, так і як превентивний інструмент підтримання здоров’я стосунків. Перспективи подальших досліджень – кількісна оцінка ефективності з використанням валідизованих психометричних інструментів та розширення вибірки учасників
ОСОБЛИВОСТІ ШКІЛЬНОЇ ТРИВОЖНОСТІ ПІДЛІТКІВ В УМОВАХ ВІЙНИ
У статті представлено результати емпіричного дослідження психологічних особливостей шкільної тривожності підлітків в умовах воєнного стану в Україні. Актуальність дослідження зумовлена зростанням психоемоційного навантаження на здобувачів освіти внаслідок тривалого впливу стресових чинників воєнного часу, що ускладнюють процес навчання та соціалізації підлітків. Визначено теоретичні підходи до розуміння тривожності як психоемоційного стану та її специфічного прояву в освітньому середовищі. Дослідження проведено на вибірці з 40 учнів віком 10–12 років, які навчаються у ліцеях міста Києва. Використано методику шкільної тривожності Б. Філліпса, що дозволяє діагностувати загальний рівень тривожності та її структурні компоненти: переживання соціального стресу, фрустрацію потреби в досягненні успіху, страх самовираження, страх ситуації перевірки знань, страх не відповідати очікуванням оточення, низьку фізіологічну опірність стресу та проблеми у взаєминах з учителями. Виявлено, що загальний рівень шкільної тривожності підлітків є відносно низьким, однак окремі її компоненти характеризуються підвищеними значеннями. Встановлено домінування страху ситуації перевірки знань, страху не відповідати очікуванням оточення та труднощів у взаєминах із педагогами, що свідчить про підвищену чутливість підлітків до ситуацій оцінювання навчальних досягнень і соціального контролю. Водночас визначено, що показники соціального стресу та фрустрації досягнень перебувають у межах помірних значень, що вказує на збереження адаптаційних ресурсів. Зроблено висновок про те, що шкільна тривожність підлітків має диференційований характер і в умовах війни проявляється переважно у ситуаціях оцінювання та взаємодії з учителями, що потребує цілеспрямованого психологічного супроводу в освітньому середовищі
УПРАВЛІННЯ КОНФЛІКТАМИ ЯК ІНСТРУМЕНТ ЗБЕРЕЖЕННЯ МЕНТАЛЬНОГО ЗДОРОВ’Я В ОРГАНІЗАЦІЇ
У статті розглянуто проблему управління конфліктами як важливого інструменту збереження ментального здоров’я працівників в організації. Актуальність дослідження зумовлена зростанням професійного навантаження, динамічністю змін у робочому середовищі та підвищенням рівня міжособистісної напруженості, що негативно впливає на психологічний стан персоналу. Метою дослідження є теоретичне обґрунтування ролі управління конфліктами у підтримці психологічного благополуччя працівників та визначення ефективних підходів до їх конструктивного вирішення. Методологічну основу становлять загальнонаукові методи аналізу, синтезу, узагальнення та систематизації наукових джерел з організаційної психології, конфліктології та проблем ментального здоров’я. У статті розкрито сутність конфлікту як соціально-психологічного явища, що супроводжується емоційним напруженням і може мати як деструктивні, так і конструктивні наслідки залежно від способів його регулювання. Визначено, що неефективне управління конфліктами спричиняє підвищення рівня стресу, емоційного вигорання, зниження мотивації та погіршення соціально-психологічного клімату в колективі. Водночас конструктивні стратегії вирішення конфліктів сприяють розвитку відкритої комунікації, формуванню довіри та підвищенню згуртованості команди. Обґрунтовано превентивну функцію управління конфліктами, що полягає у своєчасному виявленні напруження та запобіганні ескалації суперечностей. Значну увагу приділено ролі емоційного інтелекту, асертивної поведінки, критичного мислення та комунікативних технологій у регуляції конфліктних ситуацій. Запропоновано практичні заходи, зокрема впровадження тренінгів, програм медіації, систем психологічної підтримки та розвитку культури відкритого зворотного зв’язку. Доведено, що системний підхід до управління конфліктами є важливим ресурсом збереження ментального здоров’я персоналу та підвищення ефективності діяльності організації. Перспективи подальших досліджень полягають у розробці та емпіричній перевірці комплексних програм управління конфліктами, спрямованих на підвищення рівня ментального здоров’я працівників з урахуванням специфіки різних типів організацій та умов їх функціонування.
ЕМОЦІЙНЕ ВИГОРЯННЯ ЯК СИСТЕМНА ОЗНАКА ОСОБИСТІСНОЇ ДЕФОРМАЦІЇ В ЕКСТРЕМАЛЬНИХ СИТУАЦІЯХ
У статті здійснено теоретичне осмислення феномену емоційного вигоряння як системної ознаки особистісної деформації в умовах екстремальних ситуацій. Актуальність теми зумовлена зростанням кількості ситуацій, пов’язаних із війною, соціальною нестабільністю, вимушеною міграцією, катастрофами та тривалим перебуванням людини в умовах загрози життю і безпеці. Обґрунтовано, що емоційне вигоряння за таких умов слід розглядати не лише як наслідок перевантаження чи хронічного стресу, а як складний психічний феномен, що відображає виснаження адаптаційних ресурсів, порушення механізмів саморегуляції та системні зміни у структурі особистості. Розкрито сутність емоційного вигоряння в умовах екстремальності та його зв’язок із психологічною дезадаптацією, втратою особистісної цілісності, трансформацією ціннісно-смислової сфери та деформацією ідентичності. Визначено його прояви на емоційному, когнітивному, поведінковому та ціннісно-смисловому рівнях. Окреслено основні психологічні механізми формування емоційного вигоряння: хронічний стрес, фрустрацію базових потреб у безпеці та підтримці, порушення саморегуляції, виснаження психофізіологічних ресурсів і зниження резильєнтності. Запропоновано авторську циклічно-системну модель розвитку емоційного вигоряння, що відображає його перехід від стресового виснаження до системних змін особистості, особистісної деформації та психологічної дезадаптації. Наголошено на необхідності міждисциплінарного вивчення цього феномену та розроблення ефективних стратегій психологічної підтримки особистості в екстремальних умовах
ДИСПОЗИЦІЙНА АВТЕНТИЧНІСТЬ ЯК ЧИННИК ПРОФЕСІЙНОГО БЛАГОПОЛУЧЧЯ ОСОБИСТОСТІ
У статті представлено теоретичний аналіз потенційної ролі диспозиційної автентичності в формуванні професійного благополуччя особистості в контексті мотиваційно-ціннісної моделі. Згідно з мотиваційно- ціннісною моделлю професійне благополуччя є інтегрованим оцінним станом, який формується у зв’язку з тим, наскільки в професійній діяльності реалізовано потреби особистості, з урахуванням індивідуальних цінностей і смислів. У межах цієї моделі пошук змінних, які впливають на здатність особистості до реалізації власних прагнень, сприяє розумінню шляхів збереження професійного благополуччя. Автентичність розглядається як багатовимірний конструкт, що визначає схильність особистості спиратися на свій власний досвід, враховуючи думки, емоції, потреби, бажання, переваги або переконання, і діяти відповідно до істинного Я, виражаючи себе способами, які узгоджуються з внутрішніми переживаннями і почуттями. Специфіка мети дослідження зумовила доцільність використання комплексу загальнонаукових теоретичних методів. На основі узагальнення різних наукових підходів аргументується, що автентичність може виступати базовим персональним ресурсом професійного функціонування, впливаючи на здатність особистості узгоджувати власні потреби, цінності й професійні прагнення. Показано, що порушення автентичності підвищує ризики емоційного виснаження, зниження самооцінки та невідповідності між внутрішніми орієнтирами і вимогами професійного середовища, тоді як автентичне самовираження сприяє стійкому залученню в діяльність та загальному благополуччю. Запропонований огляд формує підґрунтя для подальших емпіричних досліджень та визначення практичних стратегій підтримки професійного благополуччя в організаційному контексті, зокрема в освітній сфері
ДИФЕРЕНЦІЙОВАНИЙ ПІДХІД ДО ПСИХОЛОГІЧНОЇ ПІДТРИМКИ РІЗНИХ КАТЕГОРІЙ НАСЕЛЕННЯ В УМОВАХ ПОВНОМАСШТАБНОЇ ВІЙНИ
У статті здійснено теоретичний аналіз проблеми психологічної підтримки різних категорій населення в умовах повномасштабної війни. Обґрунтовано, що воєнний досвід є неоднорідним за змістом і психологічними наслідками, а тому ефективна допомога не може бути універсальною. Показано, що хронічна небезпека, переживання втрат, вимушене переселення, руйнування соціальних зв’язків, тривалий стрес і невизначеність суттєво трансформують психічний стан особистості та актуалізують потребу у збереженні й відновленні життєстійкості та резильєнтності. Визначено, що диференційований підхід до психологічної підтримки передбачає адаптацію її змісту, форм і методів до специфіки травматичного досвіду, соціально-психологічного статусу та ресурсів конкретних груп населення. Розкрито особливості психологічної підтримки військовослужбовців і ветеранів, внутрішньо переміщених осіб, цивільного населення прифронтових регіонів, а також членів сімей військових і постраждалих осіб. З’ясовано, що для кожної з цих груп характерні специфічні труднощі, які потребують відповідних форм допомоги: травмофокусованої терапії, програм життєстійкості, консультування, адаптаційних програм, першої психологічної допомоги, технік саморегуляції, сімейної терапії та груп підтримки. Доведено, що диференційований підхід сприяє не лише зниженню інтенсивності стресових і травматичних реакцій, а й відновленню внутрішнього контролю, зміцненню резильєнтності, соціальної інтеграції та створенню умов для посттравматичного зростання. Наголошено на необхідності розроблення комплексних багаторівневих програм психологічної допомоги, здатних враховувати динаміку воєнних і поствоєнних умов
ОСОБЛИВОСТІ КОГНІТИВНОЇ СФЕРИ ДІТЕЙ З ІНТЕЛЕКТУАЛЬНИМИ ТРУДНОЩАМИ
Стаття присвячена актуальній проблемі пошуку та теоретичного обґрунтування інноваційних шляхів психолого-педагогічної підтримки дітей з інтелектуальними труднощами в умовах сучасного реформування інклюзивної освіти в Україні. Доведено, що традиційні педагогічні підходи часто не враховують органічну природу когнітивного дефекту, зокрема дефіцитарність окремих зон кори головного мозку та порушення міжпівкульної взаємодії. Охарактеризовано пізнавальну діяльність як інтегративну динамічну систему, розвиток якої у даної категорії дітей безпосередньо залежить від функціонального стану трьох блоків мозку. Наголошено на необхідності впровадження нейропсихологічної корекції, що базується на сенсомоторній активності як фундаменті для розвитку вищих психічних функцій. Емпіричне дослідження проведено на базі вибірки з 48 дітей молодшого шкільного віку з інтелектуальними порушеннями (легкого та помірного ступеня). Комплексний діагностичний підхід включав: шкалу вимірювання інтелекту Д. Векслера (WISC), таблиці Шульте (оцінка нейродинаміки), методику «Розрізні картинки» (зоровий гнозис), тест «10 слів» (слухомовна пам’ять) та графічну пробу «Парканчик» (серійна організація рухів та динамічний праксис). У ході дослідження встановлено системний характер когнітивної дефіцитарності. Емпірично підтверджено кореляцію між низьким рівнем нейродинамічного тонусу та дефіцитарністю операцій аналізу й синтезу. Обґрунтовано доцільність застосування арт-терапевтичних технік як дієвого інструменту нейропсихологічної корекції, що дозволяє задіяти правопівкульні ресурси для компенсації когнітивного дефекту. Запропоновано цілісний методичний алгоритм корекційного впливу, адаптований для роботи спеціальних закладів освіти та інклюзивно-ресурсних центрів. Запропонований підхід забезпечує наступність у роботі психолога та педагога, сприяючи стабілізації працездатності та покращенню соціальної адаптації дітей з особливими освітніми потребами
УДОСКОНАЛЕНА МОДЕЛЬ ПРОЦЕСУ ЛІКУВАЛЬНИХ ТА РЕАБІЛІТАЦІЙНИХ ЗАХОДІВ ДЛЯ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ З КОМОРБІДНІСТЮ ПОСТТРАВМАТИЧНОГО СТРЕСОВОГО РОЗЛАДУ І МІННО-ВИБУХОВОЮ ТРАВМОЮ (АКУБАРОТРАВМОЮ)
У статті представлено результати комплексного клініко-експериментального дослідження ефективності удосконаленої методики лікування та реабілітації військовослужбовців із коморбідністю посттравматичного стресового розладу (ПТСР) та мінно-вибухової травми (МВТ, акубаротравми), отриманих унаслідок бойових дій під час російсько-української війни. Актуальність роботи зумовлена високою поширеністю поєднання психічних і соматоневрологічних наслідків вибухових уражень, що суттєво ускладнює перебіг ПТСР та знижує ефективність стандартних підходів до лікування. Метою дослідження було оцінити клінічну результативність удосконаленої мультидисциплінарної моделі лікувально-реабілітаційних заходів порівняно зі стандартним протоколом, а також визначити її вплив на динаміку психопатологічних, функціональних і якісних показників. У проспективному контрольованому дослідженні взяли участь 200 військовослужбовців-чоловіків із діагностованими ПТСР і наслідками МВТ(АБТ), яких було рандомізовано на контрольну групу (стандартне лікування) та експериментальну групу (удосконалена модель). Оцінювання проводили з використанням структурованих клінічних інтерв’ю CAPS-5, шкал HADS, CD-RISC, опитувальника якості життя SF-36, а також інструментальних і лабораторних методів. Удосконалена модель передбачала поєднання травма- фокусованої когнітивно-поведінкової терапії, EMDR, групової психотерапії, оптимізованої фармакотерапії, інтенсивної фізичної реабілітації та інноваційних немедикаментозних методів (VR-терапії, арт-терапії, цифрових інструментів підтримки) за обов’язкової координації мультидисциплінарною командою. Результати показали, що застосування удосконаленої методики забезпечує статистично значуще більше зниження вираженості симптомів ПТСР (до 64 % проти 50 % у стандартній групі), підвищення резилієнтності та якості життя, а також кращі показники соціальної та професійної реінтеграції. Загальний інтегральний показник ефективності лікування в експериментальній групі був на 18 % вищим порівняно зі стандартним підходом. Отримані дані підтверджують доцільність впровадження мультидисциплінарних моделей комплексної реабілітації військовослужбовців із профілем «МВТ–ПТСР» у практику військової та цивільної медицини.
ВПЛИВ БАТЬКІВ НА ПСИХОЕМОЦІЙНИЙ СТАН ДІТЕЙ З ОСОБЛИВИМИ ОСВІТНІМИ ПОТРЕБАМИ В УМОВАХ ВІЙСЬКОВИХ ДІЙ
Стаття присвячена аналізу психічного здоров’я дітей з особливими освітніми потребами (ООП) в умовах війни та обґрунтуванню моделей підтримки для них і сімей. Мета – узагальнити міжнародні й національні дані про вплив надзвичайних ситуацій і військових конфліктів на психоемоційний стан дітей з ООП та визначити релевантні підходи для України. Методологічна основа – аналіз наукових джерел 2000–2025 рр. (емпіричні дослідження, метааналізи, програмні звіти). Показано, що за тривалих бойових дій і хронічного стресу діти з ООП частіше демонструють підвищену тривожність, емоційну нестабільність, порушення сну та когнітивні труднощі; оцінки батьків і педагогів узгоджено вказують на домінування емоційних і поведінкових проявів у щоденному функціонуванні. Психічне здоров’я батьків є ключовим чинником, що модерує вплив травматичних подій на дитину (модель сімейної / трансгенераційної травми), а зміни у батьківських практиках можуть як підсилювати ризики, так і виконувати захисну функцію. Обґрунтовано доцільність інтегрованих моделей підтримки, які поєднують короткі модулі позитивного батьківства, психоедукацію, інклюзивні освітні підходи та доступні соціальні сервіси; критично важливими є мультидисциплінарні команди й дистанційні формати допомоги для громад із дефіцитом фахівців. Наголошено на потребі зниження стигми щодо психічного здоров’я та підвищення обізнаності батьків і педагогів через системні комунікаційні заходи. Важливим напрямом визначено стандартизовану оцінку ефективності програм із валідними індикаторами та подолання прогалин доказової бази. Зроблено висновок, що багаторівнева, сімейно-орієнтована система підтримки є найбільш перспективною для забезпечення психічного благополуччя дітей з ООП в умовах війни
ТЕРАПЕВТИЧНИЙ ПОТЕНЦІАЛ КАНІСТЕРАПІЇ У ВІДНОВЛЕННІ ПСИХОЕМОЦІЙНОГО СТАНУ ОСІБ, ЩО ЗАЗНАЛИ ВПЛИВУ ВІЙНИ
Стаття присвячена аналізу терапевтичного потенціалу каністерапії у відновленні психоемоційного стану осіб, постраждалих від війни. Розглянуто основні наукові підходи до розуміння терапевтичного ефекту взаємодії людини з тваринами, узагальнено результати сучасних наукових досліджень, які підтверджують ефективність каністерапії у зниженні тривожності, депресивних проявів, стресу, підвищенні когнітивних функцій. Охарактеризовано особливості використання методу каністерапії в Україні в умовах повномасштабної війни з Росією, зокрема для надання допомоги вразливим категоріям населення: ВПО, діти, військові на реабілітації, ветерани та їх родини тощо. Емпірична частина дослідження присвячена вивченню терапевтичного ефекту разової каністерапії на психоемоційний стан дорослих і дітей, які зазнали впливу війни. Для дослідження стану дорослих використано методику САН (самопочуття, активність, настрій), яка дозволила зафіксувати позитивну динаміку за всіма показниками. Найбільш виражені зміни спостерігалися у сфері настрою, де покращення продемонстрували понад 90 % учасників. Оцінювання психоемоційного стану дітей здійснювалося за допомогою шкали самооцінки настрою та кольорового тесту, інтерпретованого на основі підходу М. Люшера. Отримані результати зафіксували, що майже половина дітей продемонструвала підвищення показника настрою після заняття каністерапією, і ще 26 % зберегли стабільний позитивний емоційний стан, який був до заняття. Аналіз вибору кольорів настрою також засвідчив позитивні тенденції. Відзначено, що каністерапія має значний потенціал як засіб психоемоційної стабілізації та підтримки позитивного емоційного стану осіб, які пережили травматичний досвід війни, і може розглядатися як ефективний компонент програм психосоціальної допомоги
ЕМПІРИЧНЕ ВИВЧЕННЯ СТРЕСОСТІЙКОСТІ ПІДЛІТКІВ В УМОВАХ РЕГУЛЯРНИХ ПОВІТРЯНИХ ТРИВОГ
У статті презентовано результати емпіричного дослідження особливостей стресостійкості підлітків в умовах регулярних повітряних тривог як специфічного стресогенного чинника воєнного часу. Актуальність дослідження зумовлена зростанням психоемоційного навантаження на дітей підліткового віку в умовах хронічної небезпеки, невизначеності та загрози життю. Метою роботи є комплексний аналіз рівня стресостійкості підлітків, їхніх емоційних станів, тривожності та копінг-стратегій у контексті воєнних подій. У дослідженні взяли участь 48 підлітків віком 13–14 років. Для досягнення поставленої мети було використано комплекс діагностичних методик, що дозволили дослідити особливості реагування на стрес, поведінкові стратегії, емоційні стани, рівень особистісної та ситуативної тривожності, а також специфіку копінг-поведінки. Відбір інструментарію здійснювався з урахуванням вікової адекватності методик, їхньої наукової обґрунтованості, показників валідності та надійності, а також адаптованості до українських соціокультурних умов. У процесі емпіричного дослідження було застосовано такі методики: Опитувальник самодіагностики поведінки в стресових ситуаціях (В. Бойко); Методика самооцінки емоційних станів (А. Уессман, Д. Рікс); Методика визначення рівня особистісної та ситуативної тривожності (Ч. Спілбергер, Ю. Ханін); Методика дослідження копінг-поведінки у стресових ситуаціях (С. Норман, Д. Ендлер, Д. Джеймс, М. Паркер; адаптація Т. Крюкової). Результати дослідження засвідчили, що, попри домінування відносно адаптивних поведінкових стратегій, значна частина підлітків характеризується підвищеним рівнем тривожності, емоційним напруженням та схильністю до використання неадаптивних копінг-стратегій, зокрема уникнення. Виявлено також наявність глибинних психоемоційних труднощів, що проявляються через проєктивні показники
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ПЕРЕЖИВАННЯ ПРОВИНИ ТА СОРОМУ В ОНКОПАЦІЄНТІВ У КОНТЕКСТІ ПСИХОКОРЕКЦІЙНОЇ РОБОТИ
У статті здійснено теоретичний аналіз психологічних особливостей переживання провини та сорому в онкопацієнтів і окреслено основні напрями їх психокорекції. Провину і сором розглянуто як клінічно значущі складники психоонкологічного досвіду, що опосередковують психологічний стан пацієнта, адаптацію до хвороби, ставлення до лікування, міжособистісне функціонування, копінг-поведінку та готовність до звернення по психологічну допомогу. Встановлено, що провина в умовах онкологічного захворювання переважно пов’язана з переживанням відповідальності за можливі причини хвороби, несвоєчасне звернення по медичну допомогу, недостатню турботу про власне здоров’я та відчуття себе як тягаря для близьких. Сором асоціюється з глобальною негативною самооцінкою, порушенням образу тіла, втратою автономії, соціальною вразливістю та переживанням стигматизації. Показано, що провина пов’язана з оцінкою дії, бездіяльності та моральної відповідальності, тоді як сором інтегрується в цілісний образ «Я» і супроводжується переживанням дефектності, небажаності, самоізоляції та дистресу. Визначено основні мішені психокорекції: надмірне самообвинувачення, глобальну негативну самооцінку, самокритику, румінації, тілесну стигматизацію, уникальну поведінку, порушення образу тіла та дисфункційні сімейні смисли. Окреслено доцільність застосування когнітивно-поведінкового підходу, терапії, сфокусованої на співчутті, терапії прийняття та відповідальності, психоосвіти, підтримувального консультування, інтервенцій самопрощення і сімейно-орієнтованої підтримки
ТЕОРЕТИЧНЕ ОСМИСЛЕННЯ ФЕНОМЕНУ ЛІДЕРСТВА: ПОНЯТТЯ, СУТНІСТЬ, СТРУКТУРА
У статті здійснено теоретичний аналіз феномену лідерства як складного соціально-психологічного явища. Метою статті є узагальнення наукових підходів до розуміння поняття лідерства, розкриття його сутності та структури, а також визначення основних психологічних характеристик лідерської діяльності у сучасних соціальних системах. Показано, що проблема лідерства привертала увагу дослідників різних наукових напрямів – соціальної психології, політології, менеджменту та соціології. Проаналізовано еволюцію теоретичних підходів до розуміння лідерства – від волюнтаристських концепцій «великої людини» та теорій лідерських рис до поведінкових, ситуаційних і контингентних моделей. Встановлено, що ранні теорії акцентували увагу переважно на індивідуально-психологічних характеристиках лідера, тоді як подальший розвиток наукових досліджень привів до розуміння лідерства як результату взаємодії особистісних, поведінкових і соціально-ситуаційних чинників. Обгрунтовано, що лідерство в сучасному науковому розумінні еволюціонувало від уявлень про «вроджені риси» і «велику людину» до інтегративних моделей, у яких воно постає як динамічний соціально-психологічний процес. Його ефективність визначається не універсальним набором якостей чи одним стилем поведінки, а взаємодією особистісних ресурсів лідера, його поведінкових стратегій, ситуаційного контексту та соціального визнання з боку групи. Розкрито психологічний зміст поняття «лідер», який у сучасній науці пов’язується зі здатністю особистості організовувати спільну діяльність групи, здійснювати комунікативний вплив на її членів та координувати міжособистісні відносини з метою досягнення спільних цілей. Показано, що сутність лідерства полягає у реалізації функцій впливу, інтеграції та регуляції групової взаємодії. Визначено структурні компоненти лідерства, серед яких виокремлено особистісні якості лідера, поведінкові стратегії управління та соціально-психологічні умови функціонування групи. Зроблено висновок, що сучасне розуміння лідерства ґрунтується на інтегративному підході, у межах якого воно розглядається як багатовимірний процес взаємодії лідера і групи. Ефективність лідерської діяльності визначається поєднанням індивідуально-психологічних характеристик особистості, стилю поведінки та специфіки соціального контексту, у якому реалізується лідерський вплив
СТАН ЗДОРОВ’Я ДІТЕЙ ВІКОМ 0–3 РОКІВ В УМОВАХ ВІЙНИ В УКРАЇНІ (2024–2025 рр.)
У статті представлено комплексний аналітичний огляд стану здоров’я дітей раннього віку (0–3 роки) в Україні в умовах повномасштабної війни у 2024–2025 рр. Актуальність дослідження зумовлена високою вразливістю цієї вікової групи, що перебуває у критичному періоді фізичного, когнітивного та імунологічного розвитку, а також значним впливом воєнних факторів на доступність і якість медичної допомоги. Метою роботи є узагальнення сучасних медико-статистичних показників та виявлення ключових тенденцій змін захворюваності, вакцинації та госпіталізації дітей раннього віку. Методологічною основою дослідження став аналіз відкритих статистичних даних Міністерства охорони здоров’я України, а також аналітичних звітів міжнародних організацій за 2024–2025 рр. із застосуванням порівняльного підходу до оцінки довоєнних і воєнних показників. У ході дослідження використано описові статистичні методи, що дозволило систематизувати кількісні та якісні характеристики стану здоров’я дитячого населення з урахуванням регіональних особливостей. Результати дослідження свідчать про суттєву трансформацію структури захворюваності, що проявляється зростанням частоти гострих респіраторних інфекцій, коливанням рівня охоплення профілактичними щепленнями та збільшенням кількості психоемоційних порушень. Встановлено, що погіршення соціально-побутових умов, вимушене переміщення населення та обмеження доступу до медичних послуг виступають ключовими детермінантами негативних змін у стані здоров’я дітей. Водночас відзначено, що впровадження мобільних медичних бригад і розвиток телемедицини сприяли частковій стабілізації окремих показників, що свідчить про адаптаційний потенціал системи охорони здоров’я. У роботі обґрунтовано, що сучасні виклики мають багатофакторний характер і потребують комплексного міжсекторального підходу, який поєднує медичні, соціальні та психологічні інтервенції. Особливу увагу акцентовано на необхідності підтримки високого рівня вакцинації, розширення програм психосоціальної допомоги та забезпечення безперервності медичного нагляду, особливо серед дітей внутрішньо переміщених сімей. Таким чином, результати дослідження можуть бути використані як аналітична основа для формування ефективної державної політики у сфері охорони здоров’я дітей раннього віку в умовах тривалого воєнного впливу.
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ПРИЙНЯТТЯ МОЛОДДЮ КАР’ЄРНИХ РІШЕНЬ В УМОВАХ НЕВИЗНАЧЕНОСТІ
У статті подано теоретичний та емпіричний аналіз психологічних особливостей прийняття кар’єрних рішень молоддю в умовах невизначеності. Актуальність дослідження зумовлена нестабільністю й непередбачуваністю сучасного соціально-професійного простору, що ускладнює професійне самовизначення та посилює емоційне напруження під час вибору кар’єрної траєкторії. Метою дослідження є виявлення психологічних особливостей переживання стресу в процесі прийняття кар’єрних рішень молоді. У дослідженні взяли участь 228 респондентів віком 18–40 років, середній вік – 23,13 року. Використано валідизовані психодіагностичні методики, зокрема «Якорі кар’єри», шкалу кар’єрної адаптивності, IUS-12, шкалу стабільності психічного здоров’я, опитувальник готовності до змін і шкалу суб’єктивного благополуччя BBC-SWB. Дані опрацьовано за допомогою описової статистики та кореляційного аналізу. Встановлено, що прийняття кар’єрних рішень характеризується помірним рівнем стресу за вираженої індивідуальної варіативності. Найбільш вираженими кар’єрними орієнтаціями є служіння, автономія та інтеграція стилів життя. Статистично значущий зв’язок із суб’єктивним стресом виявлено лише для орієнтації на стабільність роботи. Кар’єрна адаптивність не продемонструвала значущих зв’язків зі стресом. Показано, що переживання стресу пов’язане з інтолерантністю до невизначеності, психологічним і суб’єктивним благополуччям, а також готовністю до змін. Вищі показники прогностичної та гнітючої тривоги асоційовані зі зростанням стресу, тоді як вищі показники благополуччя, оптимізму, впевненості, винахідливості та загальної готовності до змін – зі зниженням його інтенсивності. Отримані результати доцільно враховувати в програмах психологічної підтримки професійного самовизначення молоді
АРТ-ТЕРАПІЯ ЯК МЕТОД ПСИХОЛОГІЧНОЇ ДОПОМОГИ ДІТЯМ ПРИ ПЕРЕЖИВАННІ СТРЕСОВИХ СТАНІВ
Сучасні соціальні трансформації, зростання глобальної нестабільності та тривалі кризові процеси істотно впливають на психоемоційний стан населення. Особливо чутливою до дії стресових чинників є дитяча психіка, оскільки у процесі розвитку дитина лише формує механізми адаптації до складних життєвих обставин. У таких умовах значно зростає ризик виникнення різноманітних психоемоційних порушень, що можуть негативно позначатися на розвитку особистості, її соціалізації та психологічному благополуччі. Суттєвим чинником формування стресових станів у дітей виступають події, пов’язані з воєнними конфліктами, вимушеним переміщенням, руйнуванням соціальних зв’язків та загальною атмосферою небезпеки і невизначеності. Подібні обставини можуть спричиняти тривожність, порушення адаптації, емоційну нестійкість, а також формування більш складних психічних станів, що потребують своєчасної психологічної підтримки. У зв’язку з цим особливої актуальності набуває пошук ефективних методів допомоги дітям у подоланні стресу та відновленні психоемоційної рівноваги. Важливе місце серед таких методів посідає арт-терапія, яка ґрунтується на використанні творчої діяльності як засобу самовираження та емоційного опрацювання внутрішніх переживань. Застосування арт- терапевтичних практик створює умови для безпечного прояву емоцій, сприяє зниженню рівня внутрішньої напруги, розвитку навичок саморегуляції та відновленню психологічної стабільності. Використання творчості у психокорекційній роботі також сприяє формуванню позитивної самооцінки, покращенню комунікативних здібностей та гармонійному розвитку особистості дитини. Зазначено, що застосування арт-терапії у роботі з дітьми може виступати одним із ефективних засобів опрацювання стресових станів та психологічної підтримки в умовах сучасних соціальних викликів
ДОСЛІДЖЕННЯ ЕМОЦІЙНОЇ СФЕРИ ОСІБ ІЗ РІЗНОЮ СЕКСУАЛЬНОЮ ОРІЄНТАЦІЄЮ
У статті подано результати емпіричного дослідження емоційної сфери дорослих осіб із різною сексуальною орієнтацією в контексті сучасного українського суспільства. Обґрунтовано актуальність теми в умовах зростаючої суспільної дискусії щодо питань сексуальної ідентичності та потреби у науково обґрунтованих даних для психологічної підтримки без патологізації сексуальної орієнтації. Проаналізовано теоретичні підходи до вивчення емоційної сфери в контексті моделі стресу меншин та концепцій сексуальної стигми як чинників психологічного навантаження. Емпіричне дослідження проведено у форматі анонімного онлайн-опитування серед дорослих респондентів; сексуальна орієнтація визначалася за шкалою Кінсі, що ґрунтується на континуальному підході до оцінювання сексуального потягу та поведінки. Для діагностики застосовано комплекс психодіагностичних методик: шкалу емоційного відгуку BEES, тест емоційності / чутливості, шкалу самоповаги Розенберга та опитувальник емоційної креативності ECI; статистична обробка здійснювалася із застосуванням t-критерію Уелча. За результатами дослідження встановлено, що у групах із негетеронормативною орієнтацією частіше фіксувалися підвищені рівні емпатійності та емоційної чутливості порівняно з гетеросексуальною групою, де переважали середні значення. Водночас виявлено більшу варіативність самоставлення у бісексуальних і гомосексуальних респондентів за шкалою самоповаги. Визначено, що особи з негетеронормативною орієнтацією демонструють вищі показники за підшкалами «Новизна» та «Автентичність» емоційної креативності, що свідчить про схильність до нестереотипних форм емоційного вираження та здатність інтегрувати суперечливі емоційні переживання. Отримані результати розглядаються в контексті хронічного соціального стресу, досвіду стигматизації та необхідності приховування ідентичності як чинників, що формують специфічний емоційний профіль. Підкреслено прикладне значення отриманих результатів для психоедукації та психологічної підтримки осіб із різною сексуальною орієнтацією
ПСИХОЛОГІЧНИЙ ТА АНТРОПОЛОГІЧНИЙ ВПЛИВ БОГОРОДИЧНИХ ІКОН НА ДУХОВНИЙ СТАН ВІРУЮЧОЇ ЛЮДИНИ
У статті автор проаналізував, як богородичні ікони впливають на психіку та духовне самопочуття людини, що живе в координатах християнської віри. Це справді важливо, адже ми існуємо в часі, коли суспільство стикається з війною, втратами, постійною тривогою за завтрашній день, і саме в такі моменти люди інстинктивно тягнуться до чогось більшого за себе, шукають опору в сакральному. Для українців образ Богородиці – це не просто релігійний символ, а щось значно глибше, щось, що проросло в нашу культуру на рівні підсвідомості, бо тут зливаються материнське тепло, відчуття захисту і та любов, яка не ставить умов. І в православній, і в греко-католицькій традиціях шанування Богоматері має потужне емоційне підґрунтя, яке не можна пояснити лише богословськими категоріями. Щоб розібратися в цьому явищі, у роботі поєднано кілька дослідницьких оптик – релігієзнавчу, культурно-антропологічну та психологічну, а також залучено праці як вітчизняних, так і зарубіжних авторів, які вже торкалися цієї проблематики. У статті розглядаються основні іконографічні типи – Одигітрія, Елеуса, Оранта, Панахранта, Покров – і робиться спроба зрозуміти, чому кожен із них по-різному резонує з внутрішнім станом віруючого, чому перед однією іконою людина плаче, а перед іншою відчуває спокій і впевненість. Окремо йдеться про те, як саме людина взаємодіє з іконою в різних ситуаціях – удома, в храмі, в моменти особистої кризи, – і що при цьому відбувається на психологічному рівні. Виділено п’ять механізмів такого впливу: візуальна медитація, коли погляд зосереджується на образі й думки поступово вгамовуються; проєкція власних переживань на постать Богоматері та ототожнення з нею; символічна комунікація, тобто внутрішній діалог через образ; ритуальне заземлення, що повертає людину в тілесну присутність тут і тепер; і, нарешті, естетичне переживання краси самої ікони. Також порушено тему архетипу Великої Матері в юнгіанському розумінні – як він живе в колективному несвідомому і як активується під час молитви перед богородичною іконою. Практичне значення роботи в тому, що вона збирає докупи те, що відомо про цілющий і духовний потенціал іконошанування в наш непростий час, зокрема в умовах повномасштабної війни, але водночас чесно говорить і про межі такого впливу, про те, чого ікона не може замінити
ДІАХРОНІЧНИЙ ОГЛЯД ДОСЛІДЖЕННЯ ПАРЕНТИФІКАЦІЇ В ЗАРУБІЖНІЙ ТА ВІТЧИЗНЯНІЙ ПСИХОЛОГІЇ
У статті здійснено комплексний теоретико-методологічний аналіз становлення та розвитку поняття «парентифікація» в межах зарубіжного та вітчизняного наукового дискурсу. Метою роботи є ретроспективний огляд еволюції поглядів на інверсію ролей у дитячо-батьківських стосунках: від перших клінічних описів у межах системної сімейної терапії до сучасних багатофакторних моделей. Методологія дослідження ґрунтується на системному, структурно-функціональному, культурно-психологічному, діяльнісному й особистісно-орієнтованому підходах, із використанням таких методів, як порівняльний аналіз, узагальнення та індукція. Наукова новизна полягає у спробі комплексного теоретичного осмислення світового досвіду. У межах діахронічного підходу виокремлено ключові етапи концептуалізації феномена: класичний етап, де парентифікація розглядалася як порушення сімейної етики та ієрархії; етап емпіричної верифікації, на якому було розроблено типологію (інструментальна та емоційна парентифікація), інструменти кількісного вимірювання та етап локальної адаптації, де феномен досліджується крізь призму соціальних трансформацій, трансгенераційних травм та специфіки українського соціокультурного контексту. Особливу увагу приділено порівнянню підходів до розуміння деструктивного та адаптивного потенціалу парентефікації. Висновки статті підкреслюють необхідність подальшої інтеграції історичного досвіду задля розробки сучасних програм психологічної корекції осіб, які пережили досвід ранньої дорослості
ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ЕМОЦІЙНОГО КОМПОНЕНТА ПСИХОЛОГІЧНОЇ ГОТОВНОСТІ СТУДЕНТСЬКОЇ МОЛОДІ ДО ПРОТИДІЇ ЗАГРОЗАМ ВІЙНИ НА ВИСНАЖЕННЯ
Продовження війни на виснаження та зростання її загроз для цивільного населення, зокрема для студентської молоді потребує забезпечення психологічної готовності до протидії їхнього деструктивного Метою статі є визначення емоційного компоненту психологічної готовності студентської молоді до протидії екологічним і епідемічним загрозам, з’ясування ефективності психотехнологій його забезпечення в умовах війни на виснаження. Емпіричне дослідження здійснено на вибірці 26 осіб віком 16–18 років. Використано Скринінговий опитувальник психологічної готовності протидії екологічним і епідемічним загрозам в умовах війни та психотехнології її забезпечення. На першому етапі дослідження визначено низькі рівні почуття депресії та тривоги (73,1 %), середні (34,6 %) та високі (46,2 %) рівні у відчутті оптимізму з приводу майбутнього, високі рівні стосовно контролю свого життя (53,8 %) та впевненості у власних думках і переконаннях – (57,7 %). Близько половини респондентів зазначили показники середніх рівнів знань та вмінь протидіяти екологічним та епідемічним загрозам, а також середні рівні впевненості в цьому в умовах реальної зустрічі з ними. На другому етапі дослідження з’ясовано рівні самостійного практикування студентами психотехнологій забезпечення їх емоційного компоненту психологічної готовності, доведена ефективність їх використання. Студенти, які вказали середні і високі рівні їх практикування у більшості питань і тверджень показали більш значущі показники середніх і високих їх рівнів, ніж у групі його низького рівня. Практичне значення дослідження полягає в обґрунтуванні доцільності розробки для учасників освітнього процесу навчального спецкурсу та практикуму щодо забезпечення психологічної готовності протидії загрозам війни на виснаження та профілактики її порушень
АЛГОРИТМІЗОВАНІ СТРАТЕГІЇ СТРУКТУРОВАНОГО РОЗВ’ЯЗАННЯ ПРОБЛЕМ У СИСТЕМІ МЕТАКОГНІТИВНОЇ АДАПТАЦІЇ ПРИ ПОСТТРАВМАТИЧНИХ СТАНАХ
У статті представлено теоретико-методологічний аналіз механізмів оптимізації психологічної адаптації особистості в умовах посттравматичних станів через використання авторських алгоритмізованих стратегій розв’язання проблем. Актуальність дослідження пов’язана зі зростанням кількості осіб, які зазнали впливу психотравмуючих подій, що супроводжуються когнітивним перевантаженням та емоційною дезадаптацією. Це знижує здатність до раціонального прийняття рішень. Метою дослідження є теоретичне обґрунтування та розробка моделі структурованого розв’язання проблем як інструменту метакогнітивної адаптації. Методологічну основу дослідження становлять фундаментальні положення когнітивно-поведінкової парадигми, метакогнітивної теорії та сучасних концепцій когнітивно-смислової саморегуляції. У дослідженні застосовано теоретичні методи: аналіз, синтез, систематизація та узагальнення. У результаті дослідження розроблено та деталізовано алгоритмізовану модель структурованого розв’язання проблем, що базується на принципах когнітивного структурування та включає п’ять послідовних етапів: ідентифікація та верифікація проблеми; диференціація відповідальності; телеологічне планування; когнітивна генерація альтернатив; експертна оцінка та прийняття рішення. Теоретично обґрунтовано, що застосування запропонованого підходу може сприяти редукції емоційного дистресу, подоланню «тунельного мислення», відновленню інтернального локусу контролю та суттєвому підвищенню рівня самоефективності постраждалих. Практичне значення полягає у можливості використання запропонованого алгоритму в систему комплексного психологічного супроводу та реабілітації осіб із травматичним досвідом, а також у програмах навчання навичок саморегуляції та прийняття рішень у стресових умовах. Отримані результати свідчать, що інтеграція когнітивних і метакогнітивних стратегій може бути основою для формування психологічної резильєнтності
БАЛАНС ВНУТРІШНЬОЇ ТА ЗОВНІШНЬОЇ МОТИВАЦІЇ В МОТИВАЦІЙНОМУ ПРОФІЛІ НАВЧАЛЬНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ПІДЛІТКІВ
У статті здійснено теоретико-емпіричний аналіз мотиваційного профілю сучасних підлітків. Актуальність дослідження зумовлена трансформаціями освітнього простору та зміною чинників формування внутрішньої і зовнішньої мотивації учнів дев’ятих класів, які перебувають у ситуації професійного самовизначення. Метою роботи є визначення домінуючих типів навчальної мотивації та виявлення основних джерел соціального впливу на вибір підлітків. Методологічну основу становлять положення С. Д. Максименка, теорія мотивації С. С. Занюка та вікові підходи М. В. Савчина і М. Й. Варія. Емпіричне дослідження проведено у лютому 2026 р. серед 29 учнів 9-х класів м. Миколаєва із застосуванням онлайн-анкетування. Результати засвідчили дисбаланс мотиваційної структури з переважанням зовнішніх чинників. Основними детермінантами активності є орієнтація на фінансовий успіх (75,9 %) та соціальне схвалення (75,8 %). Водночас внутрішня пізнавальна мотивація виражена слабко: 13,7 % підлітків демонструють готовність долати інтелектуальні труднощі. Виявлено тенденцію до ранньої професіоналізації (41,4 % планують вступ до коледжів), що пов’язано з прагненням швидкої зміни соціального статусу. Зафіксовано суперечність між декларованою автономією (72,4 %) та залежністю від медіа-впливу (58,6 %) і зовнішнього тиску (55,2 %), що свідчить про формування «ситуативної ідентичності». Обґрунтовано необхідність гармонізації внутрішніх і зовнішніх мотивів для розвитку особистості. Практичне значення полягає у використанні результатів для розробки програм психолого-педагогічного супроводу, спрямованих на розвиток внутрішньої мотивації та свідомого професійного вибору
ПСИХОТЕРАПЕВТИЧНИЙ ПОТЕНЦІАЛ КАНІСТЕРАПІЇ У ВІДНОВЛЕННІ МЕНТАЛЬНОГО ЗДОРОВ’Я ПІСЛЯ ТРАВМАТИЧНИХ ПОДІЙ
У статті здійснено теоретико-аналітичне обґрунтування психотерапевтичного потенціалу каністерапії у відновленні ментального здоров’я осіб, які пережили травматичні події воєнного характеру. Актуальність дослідження зумовлена зростанням поширеності посттравматичного стресового розладу, тривожних і депресивних станів серед військовослужбовців та цивільного населення України в умовах війни. Показано, що традиційні психотерапевтичні підходи не завжди забезпечують достатній рівень емоційної стабілізації, особливо у випадках утрудненої вербалізації травматичного досвіду, що актуалізує пошук допоміжних реабілітаційних методів. Розкрито міждисциплінарний характер відновлення ментального здоров’я, що передбачає поєднання психотерапевтичних, медичних і соціальних інтервенцій. Обґрунтовано, що каністерапія як різновид animal-assisted therapy інтегрується в комплексні програми реабілітації та відповідає сучасним міжнародним стандартам організації MHPSS-послуг. Проаналізовано наукові концепції, які пояснюють механізми впливу каністерапії. Наголошено на нейробіологічних ефектах взаємодії людини з терапевтичною собакою, що проявляються у зниженні рівня кортизолу, підвищенні окситоцину та стабілізації емоційного стану. Узагальнення результатів емпіричних досліджень засвідчує зменшення симптомів ПТСР, тривожності, соціальної ізоляції та покращення соціального функціонування в осіб, які проходили програми з використанням терапевтичних собак. Визначено, що в українському контексті каністерапія має значний потенціал, однак потребує систематизації, стандартизації та подальшої доказової валідації. Зроблено висновок про доцільність інтеграції каністерапії у мультидисциплінарні програми психосоціальної підтримки як допоміжного методу, що посилює загальний терапевтичний ефект і сприяє відновленню ментального здоров’я після травматичних подій
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ПРОЯВУ ВПЕВНЕНОСТІ ОСОБИСТОСТІ В ПІДЛІТКОВОМУ ТА ЮНАЦЬКОМУ ВІЦІ
У статті здійснено теоретичний аналіз поняття «впевненість» особистості. Встановлено, що в зарубіжній психологічній традиції впевненість розглядається крізь призму концепції базальної довіри, поведінкового підходу та гуманістичної психології, натомість вітчизняні дослідники трактують її як інтегративну якість особистості, що відображає усвідомлення власних можливостей і готовність до самостійних дій. Визначено, що впевненість у собі є багатовимірним інтегративним утворенням, якому властиві відкритість у вираженні почуттів, узгодженість внутрішніх переживань і зовнішньої поведінки, схильність до імпровізації та гнучкість. Охарактеризовано її триєдину структуру, що охоплює когнітивний, емоційний і поведінковий компоненти, через які реалізуються регулятивна та пізнавальна функції. Окреслено особливості формування впевненості відповідно до закономірностей вікового розвитку в онтогенезі. Встановлено, що підлітковий вік є сенситивним етапом для становлення цієї якості, оскільки в цей період інтенсивно розвивається самосвідомість і формується «Я-концепція». Визначено внутрішні чинники її формування, а саме рефлексія, оптимізм, автономність, а також зовнішні, пов’язані з впливом інститутів соціалізації. З’ясовано, що підлітки розуміють впевненість переважно через самоствердження, а її прояви мають ситуативний та імпульсивний характер. Охарактеризовано юнацький вік як етап особистісного утвердження впевненості, коли вона набуває усвідомленого та структурованого характеру. Зазначено, що суперечливість психологічного розвитку в цей період може зумовлювати невпевненість. Визначено чотирикомпонентну структуру впевненості юнаків: мотиваційно-цільовий, когнітивний, емоційно- оцінювальний і поведінковий складники; окреслено специфічні чинники її становлення, серед яких процеси самопізнання та рефлексії, інтернальний локус контролю, адекватна самооцінка, а також вплив соціальних інститутів. З огляду на це здійснено порівняльний аналіз психологічних особливостей прояву впевненості на зазначених вікових етапах, що дозволило простежити динаміку її трансформації
ФЕНОМЕН ПОСТТРАВМАТИЧНОГО ЗРОСТАННЯ В СУЧАСНОМУ ПСИХОЛОГІЧНОМУ ДИСКУРСІ
У статті здійснено теоретико-психологічний аналіз феномену посттравматичного зростання як одного з можливих результатів переживання травматичного досвіду. Актуальність дослідження зумовлена зростанням уваги сучасної психологічної науки до вивчення не лише негативних наслідків психотравмувальних подій, а й потенційних позитивних особистісних змін, що можуть виникати у процесі подолання кризових життєвих обставин. Показано, що посттравматичне зростання не зводиться до простого відновлення попереднього рівня психологічного функціонування після травми, а пов’язане з трансформацією системи життєвих смислів, цінностей та уявлень особистості про себе і навколишній світ. Узагальнено основні теоретичні підходи до пояснення механізмів посттравматичного зростання у сучасній психологічній науці. Проаналізовано когнітивні моделі, у межах яких позитивні зміни після травми пояснюються перебудовою базових переконань особистості та процесами осмислення травматичного досвіду; гуманістично орієнтовані концепції, що акцентують увагу на внутрішніх ресурсах особистості, її здатності до саморозвитку та формування нових життєвих смислів; а також інтегративні підходи, які враховують взаємодію психологічних, соціальних і культурних чинників у процесі подолання травматичного досвіду. Обґрунтовано, що посттравматичне зростання є складним багатовимірним процесом, який формується у взаємодії індивідуально-психологічних характеристик особистості, попереднього життєвого досвіду, способів подолання труднощів та соціокультурного контексту. Встановлено, що важливу роль у цьому процесі відіграють когнітивна переробка травматичного досвіду, формування нових життєвих смислів та підтримка соціального середовища. Підкреслено значення вивчення механізмів посттравматичного зростання для розвитку сучасних підходів до психологічної допомоги особам, які пережили травматичні події, зокрема у контексті воєнного та екстремального досвіду
ФЕНОМЕН СУЇЦИДАЛЬНОЇ ПОВЕДІНКИ: ВІД КЛАСИЧНИХ КОНЦЕПЦІЙ ДО СУЧАСНИХ ВИКЛИКІВ
Стаття присвячена комплексному аналізу феномена суїцидальної поведінки, що постає одним із найгостріших викликів для сучасної України в умовах воєнного стану, соціальної нестабільності та психоемоційної напруги суспільства. Актуальність проблеми зумовлена підвищенням рівня стресу, травматизації та втрати відчуття безпеки, що суттєво впливає на психічне здоров’я населення. У статті здійснено ретроспективний огляд фундаментальних психологічних і соціологічних теорій, які сформували підґрунтя сучасної суїцидології. Розглянуто соціологічний підхід Е. Дюркгейма, який наголошував на ролі соціальної інтеграції та регуляції у виникненні суїцидальних тенденцій, а також психоаналітичні ідеї З. Фройда, що трактують суїцид як прояв внутрішньоособистісного конфлікту та боротьби інстинктів життя і смерті. Особливу увагу приділено мотиваційним аспектам суїцидальної поведінки. Проаналізовано концепції А. Адлера про прагнення подолати комплекс неповноцінності, К. Юнга – про символічну трансформацію особистості, К. Хорні – про роль базисної тривоги та міжособистісних конфліктів. Окремо розглянуто трикомпонентну модель К. Меннінгера, що пояснює мотивацію суїциду через поєднання бажань померти, вбити та бути вбитим. Висвітлено практичні аспекти сучасної суїцидології, зокрема «ключі до суїциду» Е. Шнейдмана, які сприяють ранньому виявленню ризику та своєчасній психологічній допомозі. Також підкреслено значення факторів самотності й соціальної дезорієнтації, описаних Н. Фарбероу. Окрему увагу приділено науковим напрацюванням українських дослідників (Р. Федоренко, В. Москалець, К. Аймедов), які розглядають суїцид як динамічний кризовий процес, що включає мотиваційний, афективний і виконавчий компоненти. Таким чином, стаття спрямована на поглиблення розуміння психологічних механізмів суїцидальної поведінки та визначення ефективних стратегій її профілактики і психосоціальної підтримки
СПЕЦИФІКА АДАПТАЦІЇ УКРАЇНСЬКИХ ЖІНОК В УМОВАХ ЕКСПАТРІАЦІЇ В КРАЇНАХ БЛИЗЬКОГО СХОДУ
Стаття присвячена комплексному дослідженню психологічних механізмів та стратегій адаптації українських жінок в умовах експатріації. Актуальність роботи зумовлена сучасними процесами глобалізації та зростанням кількості жінок, які змінюють країну проживання задля професійної самореалізації або особистих цілей, стикаючись при цьому з ризиками адаптаційного шоку, мовним бар’єром та соціокультурною ізоляцією. Особливу увагу приділено специфіці жіночої ідентичності, що потребує одночасної реалізації множинних соціальних ролей у новому середовищі. Емпіричне дослідження охопило вибірку з 25 респонденток віком 26–65 років, які протягом щонайменше шести місяців проживають у країнах Близького Сходу (Туреччина, Йорданія, Саудівська Аравія, ОАЕ). У роботі застосовано комплекс валідизованих психометричних інструментів: методику К. Роджерса та Р. Даймонда, шкалу тривожності Тейлор, шкалу депресії А. Бека, п’ятифакторну модель особистості (OCEAN) та модель BASIC PH-36 на виявлення копінгових стратегій подолання стресу. Наукова новизна дослідження полягає у вперше розробленій та обґрунтованій двокомпонентній моделі адаптивності, що диференціює «прямий» (ресурсний) та «компенсаторний» типи адаптації. На основі аналізу показників нейротизму, тривожності та інтегральної адаптивності виявлено три психологічні профілі респонденток: ресурсно-адаптивний, помірно-адаптивний та компенсаторно-адаптивний. Отримані результати свідчать, що «пряма адаптивність» притаманна ресурсно-адаптивній групі та характеризується низьким рівнем тривоги, високою емоційною стійкістю та збалансованим використанням внутрішніх ресурсів. Натомість «компенсаторна адаптивність» (властива другій та третій групам) базується на інтенсивному залученні захисних механізмів для подолання високого рівня нейротизму. Виявлено тенденцію до того, що такий тип адаптації є енерговитратним і нестійким, що створює прогностичні ризики дезадаптації та виснаження особистісного потенціалу. Результати підкреслюють необхідність впровадження спеціалізованих програм психологічного супроводу для жінок-експатріаток з метою зміцнення їхньої емоційної стійкості та полегшення соціальної інтеграції
НЕЙРОФІЗІОЛОГІЯ ЕМОЦІЙНИХ СТАНІВ ТА ПОСТУРАЛЬНА ОРГАНІЗАЦІЯ ТІЛА
У статті представлено теоретичний аналіз сучасних наукових підходів до вивчення нейропсихофізіологічних механізмів емоційних станів та їхнього впливу на постуральну організацію тіла людини. Встановлено, що емоційні реакції не є суто ментальними феноменами, а виступають результатом інтегрованої діяльності центральної нервової системи, автономної регуляції та моторних механізмів. Ключову роль у швидкому розпізнаванні емоційно значущих стимулів та ініціюванні вегетативних відповідей відіграє лімбічна система мозку, зокрема мигдалеподібне тіло, яке через взаємодію зі стовбуровими структурами забезпечує зміну м’язового тонусу та постурального контролю. Дослідження підтверджує актуальність концепції «втіленої емоції», згідно з якою тілесні пози та рухи є не лише індикаторами внутрішніх станів, а й активно впливають на формування емоційного досвіду через механізми зворотнього зв’язку. Окрему увагу приділено полівагальній теорії, яка пояснює, як автономна нервова система адаптує фізіологічну відповідь організму залежно від сприйняття безпеки або загрози, безпосередньо модулюючи постуральну стабільність. Систематизовано зв’язок між базовими емоціями (страх, гнів, сором, смуток) та характерними моторними патернами, такими як зміна положення центру тяжіння та постуральної напруги. Доведено, що взаємодія між емоційними та моторними системами є основою адаптивної поведінки людини. Обґрунтовано, що стабілометрія та психофізіологічний моніторинг є перспективними методами для подальшого вивчення цих механізмів, що відкриває можливості для їх застосування у клінічній психології для діагностики та корекції афективних розладів. Результати дослідження поглиблюють розуміння ролі соматичних процесів у формуванні психоемоційного стану людини та підкреслюють важливість комплексного підходу в афективній нейронауці.
КЛІНІЧНІ АСПЕКТИ КОНФЛІКТНОЇ ПОВЕДІНКИ ОСОБИСТОСТІ В УМОВАХ ХРОНІЧНОГО СТРЕСУ
Статтю присвячено аналізу психологічних та клінічних детермінант конфліктної поведінки особистості в умовах хронічного стресу та соціальної нестабільності, зумовлених воєнними подіями в Україні. На основі даних соціологічних досліджень Gradus Research та сучасних міждисциплінарних наукових джерел розкрито роль емоційного виснаження, підвищеної тривожності, фрустрації, роздратування й гніву як ключових афективних станів, що істотно підвищують імовірність ескалації міжособистісних і групових конфліктів. Показано, що тривале перебування в умовах загрози, невизначеності та втрати контролю активізує захисні механізми психіки, знижує толерантність до фрустрації та посилює поляризацію соціального сприйняття. Обґрунтовано розмежування понять агресивності як відносно стабільної особистісної риси та агресії як ситуативно зумовленої поведінкової реакції, що формується під впливом стресогенних чинників і когнітивно- емоційних викривлень. Висвітлено, що гострий стресовий розлад, посттравматичний та комплексний посттравматичний стресові розлади виступають потужними модифікаторами конфліктної динаміки, сприяючи порушенню емоційної регуляції, звуженню когнітивного поля, формуванню дихотомічного мислення та стійких «образів ворога», які блокують емпатійне розуміння опонента. У межах конфліктологічної експертизи проаналізовано значення клінічних маркерів психічного здоров’я для прогнозування деструктивних сценаріїв взаємодії, визначення ризиків повторної ескалації та вибору адекватних інтервенцій. Підкреслено необхідність поєднання комунікативних, медіаційних і психотерапевтичних підходів, спрямованих на відновлення здатності до рефлексії, саморегуляції та менталізації. Особливу увагу приділено потенціалу методу ненасильницького спілкування як інструменту переходу від стратегій домінування («влада над іншим») до колаборативної моделі взаємодії («влада разом»), орієнтованої на усвідомлення власних і чужих потреб, зниження афективної напруги та відновлення емпатійного резонансу. Доведено, що інтеграція клінічних знань у систему конфліктологічної експертизи створює науково обґрунтоване підґрунтя для формування довготривалої конфліктостійкості спільнот і розроблення адаптованих стратегій деескалації в умовах воєнних і масштабних соціальних трансформацій
ОСОБЛИВОСТІ ЗМІН ЖИТТЄСТІЙКОСТІ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ ПІД ВПЛИВОМ РЕЛЯЦІЙНО-ОБРАЗНО-СЦЕНАРНОЇ ТЕРАПІЇ
У статті презентовано результати емпіричного дослідження особливостей життєстійкості військовослужбовців у контексті психотерапевтичного супроводу та стаціонарного лікування. Особливу увагу приділено життєстійкості як динамічному психологічному ресурсу, що забезпечує збереження адаптаційного потенціалу, здатність до саморегуляції, підтримання позитивної часової перспективи, конструктивне переживання складних життєвих подій та ефективне функціонування в умовах підвищеного навантаження. Метою дослідження було виявлення особливостей динаміки показників життєстійкості у військовослужбовців залежно від умов психологічного супроводу та клінічного контексту. У дослідженні взяли участь військовослужбовці, розподілені на три групи: групу терапевтичного втручання, контрольну групу та групу військовослужбовців, які перебували на стаціонарному лікуванні. Встановлено, що на вихідному етапі дослідження групи були порівнянними за основними показниками життєстійкості, що створило належні методичні підстави для аналізу внутрішньогрупової динаміки. За результатами повторного виміру виявлено статистично значущу внутрішньогрупову динаміку інтегрального показника життєстійкості у групі терапевтичного втручання та у групі військовослужбовців, які перебували на стаціонарному лікуванні, тоді як у контрольній групі значущих змін не зафіксовано. Найбільш виражене зниження життєстійкості встановлено у групі стаціонарного лікування. У групі терапевтичного втручання виявлені зміни інтерпретовано як можливий прояв первинної терапевтичної дестабілізації, пов’язаної з актуалізацією переживань, посиленням рефлексивності та зниженням рівня захисно-компенсаторного самооцінювання на початкових етапах психотерапевтичного опрацювання
ПСИХОСЕМАНТИЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ПРАВОВОЇ СВІДОМОСТІ ФАХІВЦІВ РІЗНИХ ЮРИДИЧНИХ ПРОФЕСІЙ
Метою дослідження є встановлення структурних відмінностей психосемантичної організації правової свідомості фахівців різних юридичних професій. Дати уточнення засад, через які відбувається інтерпретація правових норм у практичній діяльності. Робота зосереджена на внутрішніх смислових конструктах, які визначають оцінку правових ситуацій і спрямовують поведінкові рішення. Методологія дослідження передбачає використання порівняльного емпіричного дизайну з поділом респондентів за професійною належністю. До вибірки включено представників судової, адвокатської, прокурорської, слідчої та правозахисної практики. Для збору даних застосовано модифікований семантичний диференціал, репертуарні гратки та шкали оцінювання мотиваційних і нормативних орієнтацій. Використано факторний аналіз для виявлення латентних структур, а також багатовимірне шкалювання для просторової реконструкції смислових відношень між правовими категоріями. Результати дослідження демонструють наявність стійких смислових осей, які диференціюють правову свідомість залежно від професійної ролі. У частини респондентів домінує орієнтація на процедурну визначеність і формальну узгодженість рішень. Інші групи формують оцінки через призму індивідуальних обставин і захисту інтересів суб’єкта. Виявлено також розмежування між підходами, спрямованими на підтримання правового порядку та на корекцію дисбалансів у правовідносинах. Зафіксовано, що професійний досвід і інституційні умови змінюють структуру когнітивних конструктів і формують різні моделі інтерпретації права. Практичне значення полягає у можливості використання отриманих результатів для вдосконалення освітніх програм підготовки юристів, а також для розроблення інструментів оцінювання професійного мислення. Запропоновані підходи можуть бути інтегровані у процеси підвищення кваліфікації та внутрішнього контролю якості правозастосування. Наукова новизна дослідження полягає у представленні правової свідомості як структурованої системи смислових координат, що формується під впливом професійної діяльності та визначає специфіку прийняття рішень у юридичній практиці
СПЕЦИФІКА МОРАЛЬНОЇ ТРИВОГИ ТА СТАТУСІВ ІДЕНТИЧНОСТІ ПРИ НЕВРОТИЧНІЙ СТРУКТУРІ ОСОБИСТОСТІ
Статтю присвячено дослідженню взаємозв’язку між моральною тривогою та розвитком ідентичності в осіб із невротичною структурою особистості. Актуальність проблеми зумовлена браком інтегративних теоретичних моделей, здатних охопити одночасно структурні та процесуальні виміри особистісного функціонування. Спираючись на психоаналітичну традицію, моральну тривогу визначено як внутрішньопсихічний феномен, детермінований напруженням між інстанціями Его і Супер-его, що знаходить вираження у переживаннях провини та сорому різного ступеня адаптивності. Шляхом аналізу концепцій З. Фройда, Д. Карвета, Ф. Шалквейка та С. Хардінг встановлено, що зазначений феномен не є монолітним: він охоплює діапазон від конструктивної провини, спрямованої на відновлення стосунків, до дезінтегруючого самозвинувачення персекуторного характеру з включенням хронічного сорому. Визначальним чинником положення суб’єкта на цьому діапазоні виступає ступінь ригідності чи гнучкості Супер-его. Окремо розглянуто питання співіснування двох концептуально різних вимірів ідентичності – структурного, представленого поняттям інтегрованої ідентичності в теорії О. Кернберга, та процесуального, відображеного в моделі статусів ідентичності Дж. Марсіа. Доведено їхню не ідентичність: збережена структурна інтеграція особистості невротичного рівня є сумісною з різними статусами ідентичності – досягнутим, закритим або мораторієм. За підсумками систематизації актуальних психоаналітичних і девелопментальних підходів описано три типові конфігурації: досягнута ідентичність у поєднанні з гнучким Супер-его і переважанням репаративної провини; передчасна закритість із ригідним Супер-его і домінуванням персекуторної провини та хронічного сорому; мораторій із амбівалентним Супер-его і нестійким характером моральної тривоги. Отримані конфігурації розглядаються як теоретичні моделі, що мають як діагностичне, так і психотерапевтичне значення. Окреслено напрями подальшої емпіричної верифікації теоретичних положень із залученням стандартизованих психодіагностичних інструментів
ПСИХОЛОГІЧНА ПІДТРИМКА УЧАСНИКІВ ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ ЯК ЧИННИК ЗБЕРЕЖЕННЯ МЕНТАЛЬНОГО ЗДОРОВ’Я В КРИЗОВИХ УМОВАХ
У статті представлено результати емпіричного дослідження підтримки ментального здоров’я учасників освітнього процесу в умовах кризових викликів, зумовлених воєнним станом та соціально-економічними трансформаціями. Обґрунтовано важливість збереження психологічного благополуччя як чинника ефективного функціонування освітнього середовища, професійної діяльності науково-педагогічних працівників і успішного навчання здобувачів вищої освіти. Підкреслено, що сучасний заклад вищої освіти виконує не лише освітню, а й психосоціальну стабілізаційну функцію, сприяючи розвитку стресостійкості та особистісних ресурсів. Теоретичну основу дослідження становлять гуманістичні, соціально-психологічні та когнітивні підходи до розуміння ментального здоров’я, а також концепції стресу, резильєнтності та профілактики емоційного вигорання. Підкреслено значення психологічного супроводу як механізму підтримки учасників освітнього процесу. Емпіричну базу дослідження становлять результати анонімного анкетування 758 респондентів – науково- педагогічних працівників і здобувачів вищої освіти. Вивчено рівень обізнаності щодо проблем ментального здоров’я, самооцінку психологічної стійкості, досвід переживання стресу та емоційного виснаження, поінформованість про можливості отримання психологічної допомоги й актуальні потреби у підтримці. Результати засвідчили високий рівень усвідомлення значущості ментального здоров’я, водночас понад 75 % респондентів відзначили прояви стресу, тривожності або емоційного виснаження. Найбільш затребуваними формами підтримки визначено індивідуальні консультації психолога, підтримку викладачів, онлайн-ресурси та групові тренінги. Обґрунтовано необхідність впровадження комплексної системи підтримки ментального здоров’я в університетському середовищі
ҐЕНДЕРНІ ОСОБЛИВОСТІ СТРЕСОСТІЙКОСТІ ОСОБИСТОСТІ ДОРОСЛОГО ВІКУ В УМОВАХ НЕВИЗНАЧЕНОСТІ
У статті досліджено феномен стресостійкості особистості в специфічних умовах тривалого воєнного стану в Україні, що характеризуються станом тривалої воєнної та соціально-економічної невизначеності. Актуальність роботи зумовлена необхідністю глибокого розуміння того, як ґендерна приналежність та відповідні соціокультурні установки детермінують адаптивні ресурси особистості в кризових ситуаціях. Проблема невизначеності розглянута як фундаментальний стресор, що потребує специфічних копінг- механізмів, які суттєво відрізняються у чоловіків та жінок. Емпіричне дослідження проведено взимку 2025 р. серед здобувачів вищої освіти (n = 72, віком 18–43 роки). Для збору даних використано комплекс діагностичного інструментарію: анкетування для виявлення джерел стресу, Тест діагностики типу поведінки в стресовій ситуації, методику Т. Холмса та Р. Раге для оцінки соціальної адаптивності, а також метод математичної статистики (критерій Фішера). Встановлено, що структура стресогенних чинників має виражену ґендерну специфіку: чоловіки найбільш вразливі до фінансово-професійної нестабільності, тоді як для жінок критичним чинником є побутова невизначеність та інфраструктурні обмеження. Аналіз типів реакцій на стрес не виявив статистично значущих відмінностей у стратегіях поведінки (переважають середній та високий рівні у обох статей), проте зафіксовано суттєві розбіжності в рівнях загальної стресостійкості та соціальної адаптивності. З’ясовано, що чоловіки демонструють вищу загальну адаптивність, яка тісно корелює з когнітивними установками щодо власної спроможності контролювати ситуацію. У жінок спостерігається більша варіативність рівнів резильєнтності: 24 % респонденток мають низький рівень стресостійкості, що пояснюється інтенсивнішим впливом накопиченого життєвого стресу та емоційною залученістю в питання безпеки близьких. Доведено, що в умовах пролонгованої невизначеності найбільш адаптивним є андрогінний тип особистості, який поєднує раціональні копінг-стратегії з розвиненою мережею соціальної підтримки. Отримані результати підкреслюють важливість ґендерно-диференційованого підходу при розробці програм психологічної допомоги та тренінгів із резильєнтності для різних груп населення України
ПСИХОЛОГІЧНІ МЕХАНІЗМИ ЖИТТЄВОЇ АНТИЦИПАЦІЇ У ДОРОСЛИХ ІЗ РОЗЛАДІВ АУТИСТИЧНОГО СПЕКТРА: ІНТЕГРАТИВНА ТЕОРЕТИЧНА МОДЕЛЬ
Дослідження життєвої антиципації у дорослих із розладами аутистичного спектра (РАС) залишається недостатньо розробленим напрямом сучасної психології, попри його значення для адаптивного функціонування, планування, підтримання намірів і регуляції повсякденної поведінки. Мета статті – теоретично обґрунтувати інтегративну причинно-орієнтовану модель психологічних механізмів, що можуть визначати специфіку антиципаційних процесів у дорослих із РАС, а також окреслити потенційні медіатори й модератори для подальшої емпіричної перевірки. Методологічною основою роботи є наративний систематичний огляд джерел, індексованих у Scopus і Web of Science за 2010–2025 рр., із використанням логіки причинно-орієнтованого аналізу як засобу концептуального впорядкування теоретичних припущень. У результаті запропоновано інтегративну модель, у якій інтолерантність до невизначеності розглядається як імовірний центральний медіатор між вираженістю аутистичної симптоматики та параметрами майбутньо-орієнтованого пізнання. Виокремлено три гіпотетичні шляхи впливу: через виконавчу дисфункцію, емоційну дизрегуляцію та алекситимію, а також через особистісно-семантичні обмеження, пов’язані з Я-концепцією, автобіографічною пам’яттю і смисловою організацією образу майбутнього. Узагальнені дані сучасних досліджень свідчать про зниження здатності до ментальних подорожей у часі, епізодичного мислення про майбутнє та підтримання проспективних намірів при РАС. Водночас наголошено, що ці механізми не вичерпують поняття життєвої антиципації, а утворюють лише окремі її компоненти в межах ширшої психосемантичної системи уявлень про майбутнє. Зроблено висновок, що запропонована модель є теоретично обґрунтованою, концептуально цілісною та придатною для подальшої перевірки засобами структурного моделювання; груповий статус розглядається як потенційний модератор сили зв’язків у межах моделі. Окреслено перспективу операціоналізації конструкту через психосемантичну методологію та багатогрупове структурне моделювання у майбутніх дослідженнях
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ПРОФЕСІЙНОГО БЛАГОПОЛУЧЧЯ ОСОБИСТОСТІ НА ВИРОБНИЦТВІ
У статті представлено результати емпіричного дослідження професійного благополуччя працівників на виробництві. Професійне благополуччя визначено як інтегральний показник психологічного, фізичного та соціального функціонування особистості в умовах професійної діяльності. Здійснено аналіз професійного благополуччя з позицій ресурсного підходу, що дозволяє врахувати як негативний вплив роботи, так і психологічні ресурси, які забезпечують адаптацію до складних умов праці. Емпіричне дослідження проведено на вибірці працівників металургійного підприємства. Для збору емпіричних даних використано модифіковану шкалу суб’єктивного благополуччя БІБІСІ, опитувальник професійної самоефективності та методику визначення негативного впливу роботи на психологічний стан. Це дало змогу здійснити комплексний аналіз рівнів і структури професійного благополуччя, а також виявити його взаємозв’язки з ресурсними та ризиковими змінними. Встановлено, що загальний рівень суб’єктивного благополуччя працівників перебуває в межах середніх значень. Визначено вразливі компоненти його структури, зокрема фізичне та психологічне благополуччя. Виявлено переважно високий рівень професійної самоефективності, що свідчить про сформовану впевненість працівників у власній професійній спроможності. Зафіксовано помірний рівень негативного впливу роботи без проявів його критичної вираженості. У результаті кореляційного аналізу встановлено статистично значущі позитивні зв’язки між професійною самоефективністю та всіма складовими суб’єктивного благополуччя, що дає підстави розглядати її як важливий психологічний ресурс підтримання професійного благополуччя. Водночас не виявлено прямих лінійних зв’язків між негативним впливом роботи та показниками благополуччя, що свідчить про опосередкований характер його дії та можливу компенсаторну роль ресурсних чинників. Зроблено висновок, що професійне благополуччя працівників металургійного підприємства має адаптивно- ресурсний характер і потребує системної психологічної підтримки, спрямованої на збереження фізичного та психологічного здоров’я персоналу
ОСОБЛИВОСТІ ТА ЧИННИКИ МАНІПУЛЯТИВНОГО ПСИХОЛОГІЧНОГО ВПЛИВУ В МІЖОСОБИСТІСНОЇ ВЗАЄМОДІЇ
У статті здійснено комплексний теоретичний аналіз маніпулятивного психологічного впливу як специфічного різновиду соціально-психологічної взаємодії, що реалізується в умовах сучасного інформаційного простору. Обґрунтовано, що маніпулятивний вплив функціонує як у площині міжособистісної комунікації, так і в контексті масових інформаційних процесів, набуваючи особливої інтенсивності в цифровізованому середовищі та соціальних мережах. Розкрито провідні механізми реалізації маніпулятивного впливу, серед яких особливе значення мають емоційна активація, когнітивне спрощення, селективна подача інформації та використання соціально- психологічних ефектів (соціального доказу, авторитету, наслідування). Показано, що маніпулятивний вплив трансформує характер міжособистісних взаємин, сприяючи зниженню їх відкритості, автентичності та довіри, а також формуванню інструментального ставлення до іншого як засобу досягнення власних цілей. Визначено основні соціально-психологічні чинники маніпулятивного впливу, серед яких провідне місце посідають індивідуально-психологічні характеристики особистості (рівень критичного мислення, самосвідомості, сугестивності, психологічної стійкості), емоційні детермінанти, а також соціальні та інформаційно-комунікаційні умови. Показано, що маніпулятивний вплив має виражені деструктивні наслідки на індивідуальному, міжособистісному та соціальному рівнях, зокрема призводить до деформації ціннісно-смислової сфери особистості, зниження психологічної автономії, порушення довіри у взаєминах і поширення деструктивних моделей поведінки
СОЦІАЛЬНА ДЕЗАДАПТАЦІЯ ЯК РЕЗУЛЬТАТ ПОРУШЕННЯ ПРОЦЕСУ СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНОЇ АДАПТАЦІЇ ОСОБИСТОСТІ
У статті здійснено теоретичний аналіз феномену соціальної дезадаптації особистості в контексті порушення процесу соціально-психологічної адаптації. Розкрито сутність соціальної дезадаптації як складного інтегративного утворення, що відображає дисфункцію взаємодії індивіда із соціальним середовищем та супроводжується зниженням ефективності його соціального функціонування. Визначено, що соціальна дезадаптація проявляється у порушенні процесу реалізації соціальних ролей, деформації механізмів саморегуляції, зниженні рівня соціальної активності та ускладненні інтеграції особистості у систему соціальних відносин. Обґрунтовано, що виникнення соціальної дезадаптації зумовлюється комплексною взаємодією індивідуально-психологічних та соціально-психологічних чинників, серед яких провідне значення мають рівень адаптаційного потенціалу, особливості емоційно-вольової регуляції, стресостійкість, адекватність самооцінки та сформованість комунікативних навичок. Показано, що порушення цих характеристик призводить до зниження здатності особистості до ефективного пристосування до умов соціального середовища та формування дезадаптивних моделей поведінки. Проаналізовано основні прояви та типи соціальної дезадаптації, зокрема ситуативні, тимчасові та стійкі форми, які відрізняються рівнем глибини та стабільності порушень адаптаційних механізмів. Особливу увагу приділено взаємозв’язку соціальної дезадаптації та девіантної поведінки, яка розглядається як один із наслідків порушення процесів соціально-психологічної адаптації та індикатор зниження рівня соціальної інтегрованості особистості. Доведено, що соціальна дезадаптація має системний характер і пов’язана з формуванням внутрішніх і зовнішніх конфліктів, зниженням соціальної ідентичності та ризиком маргіналізації. Підкреслено необхідність комплексного підходу до дослідження даного феномену, що поєднує теоретичний аналіз та емпіричні методи, спрямовані на виявлення детермінант дезадаптації та розробку ефективних психокорекційних стратегій.
ОСОБЛИВОСТІ ПРОЯВУ БОЙОВОГО СТРЕСУ В РЕЛІГІЙНИХ ТА НЕРЕЛІГІЙНИХ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ
У статті представлено результати емпіричного дослідження особливостей бойового стресу у релігійних та нерелігійних військовослужбовців. Метою дослідження було виявлення відмінностей у структурі переживання стресу та рівні психологічних ресурсів залежно від релігійності особистості. Актуальність дослідження зумовлена зростанням психоемоційного навантаження на військовослужбовців в умовах бойових дій та необхідністю пошуку ефективних ресурсів подолання стресу. Вивчення ролі релігійності як потенційного копінг-ресурсу є важливим для підвищення ефективності психологічної підтримки та адаптації військовим, та зниження рівня дистресу. Теоретичним підґрунтям роботи стали дослідження Білінова О. А. в області психології стресу, а також роботи Одесевич О., Брагіна В., Пророк Н., Кондратієва В. та інших, які досліджували різні аспекти впливу релігії на стрес. Для діагностики використано опитувальник бойового стресу О. А. Блінова, який дозволяє оцінити рівень гострої стресової реакції, ресурсного забезпечення, а також вплив прямих і опосередкованих стрес-факторів. За результатами дослідження встановлено відсутність статистично значущих відмінностей між групами за шкалами гострої стресової реакції та безпосереднього емоційного впливу стресу. Водночас виявлено, що релігійні військовослужбовці мають статистично значуще вищий рівень ресурсного блоку, що свідчить про кращу здатність до подолання стресових ситуацій. Також зафіксовано вищі показники впливу опосередкованих стрес-факторів та загального рівня бойового стресу у релігійних респондентів. Отримані результати свідчать про те, що релігійність не знижує інтенсивність переживання стресу, проте виступає важливим внутрішнім ресурсом, який сприяє ефективнішій психологічній адаптації в умовах бойової діяльності. Практичне значення дослідження полягає у можливості використання релігійності як чинника психологічної підтримки військовослужбовців
ПСИХОЕМОЦІЙНІ ІНДИКАТОРИ РИЗИКУ ДЕЗАДАПТАЦІЇ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ ЯК ОСНОВА МОДЕЛЮВАННЯ СИСТЕМИ РАННЬОГО ПСИХОЛОГІЧНОГО ВТРУЧАННЯ
У статті представлено результати комплексного дослідження психоемоційних індикаторів ризику дезадаптації військовослужбовців, які виконують бойові завдання в зоні застосування сил, та обґрунтовано можливість їх використання як основи для моделювання системи раннього психологічного втручання. Актуальність дослідження зумовлена зростанням психоемоційного навантаження в умовах пролонгованого бойового стресу та необхідністю переходу від реактивної до превентивної моделі психологічного супроводу. Метою дослідження є виявлення структури та прогностичної значущості психоемоційних показників військовослужбовців і розроблення на цій основі структурно-функціональної моделі системи раннього психологічного втручання. У дослідженні взяли участь 41 військовослужбовець. Використано комплекс теоретичних, психодіагностичних і статистичних методів. Застосовано шкалу ситуативної тривожності Ч. Спілбергера (STAI), експрес-опитувальник дезадаптивності (О. Приходько), методику первинного скринінгу ПТСР та інструмент оцінки стрес-факторів військової служби. Статистична обробка здійснювалася з використанням описової статистики, кореляційного, регресійного та медіаційного аналізів. Результати засвідчили системний характер взаємозв’язків між показниками тривожності, посттравматичних симптомів і дезадаптивності. Множинний регресійний аналіз визначив посттравматичні симптоми як ключовий предиктор дезадаптації (p < 0,001). Медіаційний аналіз підтвердив повну опосередковану модель, відповідно до якої вплив інтенсивності стрес-факторів на дезадаптацію реалізується через формування посттравматичних симптомів. На основі отриманих результатів запропоновано багаторівневу модель системи раннього психологічного втручання, спрямовану на своєчасну ідентифікацію та стабілізацію посттравматичних проявів на доклінічному етапі. Встановлено, що саме посттравматичне реагування виступає центральним механізмом трансформації бойового стресу у дезадаптаційний стан, що визначає пріоритетність превентивного психологічного моніторингу в системі збереження ментального здоров’я військовослужбовців
СТИЛІ ПРИВ’ЯЗАНОСТІ ЯК ПРЕДИКТОРИ ЯКОСТІ РОМАНТИЧНИХ СТОСУНКІВ У МОЛОДОМУ ВІЦІ
У статті представлено результати теоретико-емпіричного дослідження впливу стилів прив’язаності на якість романтичних стосунків у молодому віці. Актуальність дослідження зумовлена тим, що період ранньої дорослості є важливим етапом формування близьких міжособистісних взаємин, які визначають подальший емоційний, соціальний та особистісний розвиток індивіда. У межах сучасних психологічних підходів якість романтичних стосунків розглядається як багатовимірний феномен, що включає задоволеність взаєминами та рівень емоційної близькості. Теоретичною основою дослідження виступає теорія прив’язаності, згідно з якою тривожність і уникнення є ключовими вимірами, що визначають особливості емоційної регуляції та поведінки у міжособистісній взаємодії. Метою дослідження є емпіричне вивчення взаємозв’язку між стилями прив’язаності та показниками якості романтичних стосунків. У дослідженні взяли участь 142 особи віком 18–25 років. Для збору даних використано опитувальник стилів прив’язаності, шкалу задоволеності романтичними стосунками та методику оцінки емоційної близькості. Обробка результатів здійснювалася із застосуванням кореляційного аналізу. Результати дослідження засвідчили наявність статистично значущих негативних зв’язків між показниками тривожності й уникнення та якістю романтичних стосунків. Встановлено, що уникнення прив’язаності має більш виражений негативний вплив на рівень емоційної близькості, тоді як тривожність пов’язана зі зниженням задоволеності взаєминами. Водночас виявлено сильний позитивний зв’язок між емоційною близькістю та задоволеністю стосунками. Отримані результати підтверджують, що стилі прив’язаності виступають важливими психологічними предикторами якості романтичних стосунків у молодому віці та мають практичне значення для психологічного консультування
ДЕТЕРМІНАНТИ, ПРОЯВИ ТА ПРОФІЛАКТИКА ПСИХОЕМОЦІЙНОГО ВИСНАЖЕННЯ НАСЕЛЕННЯ В УМОВАХ ВІЙНИ
У статті досліджено психоемоційне виснаження населення як вагомий чинник зниження якості життя та демографічної стійкості в умовах тривалої війни. Актуальність теми зумовлена зростанням психологічного навантаження, поширенням тривожних і депресивних станів, а також їх впливом на тривалість життя, репродуктивні установки та людський капітал. Метою дослідження є систематизація теоретичних підходів і емпіричних даних щодо психоемоційного виснаження, а також розробка комплексних рекомендацій з його профілактики в контексті громадського здоров’я. Методологічну основу становлять загальнонаукові методи аналізу, синтезу, узагальнення, а також порівняльний аналіз результатів міжнародних і національних соціологічних досліджень. Інформаційною базою є дані міжнародних організацій, результати соціологічних опитувань та наукові публікації з питань психічного здоров’я. У роботі обґрунтовано багаторівневу модель профілактики психоемоційного виснаження, яка включає первинний, вторинний і третинний рівні з відповідними інструментами реалізації на індивідуальному, громадському, інституційному та державному рівнях. Визначено ключові механізми впливу психоемоційного виснаження на демографічні процеси, зокрема через підвищення ризиків передчасної смертності, зниження народжуваності та втрати людського капіталу. Наукова новизна полягає у комплексному поєднанні демографічного та громадсько-оздоровчого підходів до аналізу психоемоційного виснаження, а також у розробці системи практичних рекомендацій для України в умовах війни. Практичне значення результатів полягає у можливості їх використання при формуванні державної політики у сфері психічного здоров’я, соціального захисту та відновлення людського потенціалу.
МЕНТАЛЬНЕ ЗДОРОВ’Я МОЛОДІ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ: РЕСУРСИ СТІЙКОСТІ ПРОТИ ФАКТОРІВ РИЗИКУ
У статті проведено комплексне теоретико-аналітичне дослідження проблеми збереження ментального здоров’я молоді в умовах тривалого воєнного стану. Автор обґрунтовує, що в ситуації системної соціогенної кризи традиційні дефіцитарні підходи мають бути замінені ресурсною парадигмою, де ментальне здоров’я розглядається як динамічний процес адаптації та саморегуляції. Особливу увагу приділено аналізу кумулятивних ризиків війни, що блокують доступ до базових систем підтримки, та ролі середовища у створенні «компенсаторних маршрутів» (цифрових платформ, волонтерських хабів, мереж горизонтальної взаємодопомоги). У роботі синтезовано провідні світові моделі стійкості: салютогенний підхід А. Антоновські, концепцію «буденності стійкості» А. Мастен та екологічну модель М. Унґара. Ключовим аспектом дослідження є розмежування механізмів стабілізації та розвитку особистості. Крізь призму теорії Л. Калхуна та Р. Тедескі проаналізовано феномен посттравматичного зростання (ПТЗ) як якісної трансформації сприйняття себе та життєвої філософії. Доведено, що інструментальною основою такого зростання є психологічна гнучкість у межах терапії прийняття та зобов’язань (ACT) С. Хейса, а також багатомірна модель копінгу BASIC Ph М. Лахада. Зроблено висновок, що резильєнтність постає як універсальний внутрішній механізм, що забезпечує благополуччя молоді незалежно від соціокультурного та просторового контексту перебування. Результати підкреслюють, що поєднання психологічної гнучкості та життєстійкості як «екзистенційної мужності» дозволяє не лише нівелювати вплив деструктивних чинників, а й трансформувати травматичний досвід у ресурс для самореалізації та професійної успішності
ОСОБЛИВОСТІ КОПІНГ-СТРАТЕГІЙ ДОРОСЛИХ ПІД ЧАС ВІЙСЬКОВИХ КОНФЛІКТІВ
У статті проаналізовано проблему використання копінг-стратегій у дорослому віці під час військових конфліктів. Розглянуто наукові підходи зарубіжних і вітчизняних учених щодо концептуалізації поняття «копінг-стратегія» та розуміння його типології. Розкрито сутність копінг-стратегій як захисного механізму поведінки особистості під час військових загроз. Копінг-стратегії виступають як захисний механізм, що інтегрує когнітивні, емоційні та соціальні ресурси для збереження психологічної стійкості. Визначено, що копінг-стратегії дають змогу індивіду регулювати власні емоції, приймати обґрунтовані рішення, планувати дії та використовувати підтримку оточення, зменшувати вплив стресових факторів. Досліджено, що завдяки активному і свідомому вибору стратегій подолання особа здатна підтримувати адаптивну поведінку, запобігати розвитку дезадаптивних реакцій та зберігати цілісність Я-концепції, що забезпечує саморегуляцію та психічну рівновагу навіть у критичних умовах. Доведено, що проблемно- орієнтовані копінг-стратегії дають змогу активно змінювати ситуацію, планувати дії та приймати відповідальність за результати, емоційно-орієнтовані копінг-стратегії допомагають регулювати внутрішній стан, зменшувати тривогу та підтримувати психоемоційну рівновагу. Виявлено, що використання соціальної підтримки забезпечує ресурсами взаємодії з оточенням, сприяє подоланню стресу через співпрацю та довіру. Дистанціювання та уникнення тимчасово знижують інтенсивність стресових переживань, дозволяють переосмислити загрозливу ситуацію. Комплексне застосування копінг-стратегій формує адаптивний захисний механізм особистості в умовах військових загроз, підвищує її стійкість та ефективність дій у критичних ситуаціях. Проаналізовано ефективність використання копінг-стратегій (планування вирішення проблеми, пошук соціальної підтримки, прийняття відповідальності, позитивна переоцінка, самоконтроль, уникнення, втеча-відмова, конфронтаційний копінг). Діагностовано домінуючі типи копінг-поведінки (активний та пасивно-захисний).
ВЗАЄМОЗВ’ЯЗОК ПСИХОЛОГІЧНОГО БЛАГОПОЛУЧЧЯ ТА АНТИКРИХКОСТІ ВІЙСЬКОВОСЛУЖ
Стаття присвячена дослідженню взаємозв’язку психологічного благополуччя та антикрихкості військовослужбовців в умовах бойового стресу. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю розширення наукових уявлень про психологічні механізми позитивного функціонування особистості в екстремальних умовах, зокрема з урахуванням не лише негативних, а й позитивних наслідків пережитого травматичного досвіду. У теоретичній частині проаналізовано сучасні підходи до розуміння посттравматичного зростання, резильєнтності та антикрихкості як здатності особистості отримувати ресурс розвитку в умовах стресу, труднощів і невизначеності. У межах дослідження було використано Шкалу психологічного благополуччя К. Ріфф та авторську пілотну Шкалу психологічної антикрихкості особистості. Вибірку становили військовослужбовці з бойовим досвідом, які були диференційовані за рівнем антикрихкості. Застосовано кореляційний аналіз для визначення взаємозв’язків між досліджуваними показниками. Отримані результати засвідчили, що у військовослужбовців із низьким рівнем антикрихкості взаємозв’язки між психологічним благополуччям та здатністю отримувати користь від стресу, труднощів і невизначеності мають фрагментарний характер. Натомість у групі із середнім рівнем антикрихкості виявлено більш виражені та системні зв’язки, зокрема з такими компонентами психологічного благополуччя, як мета в житті, управління середовищем і загальний рівень благополуччя. Результати дослідження підтверджують, що антикрихкість виступає важливим психологічним ресурсом, пов’язаним із підтриманням та підвищенням психологічного благополуччя військовослужбовців. Здатність інтерпретувати стресові події як можливості для розвитку сприяє формуванню позитивного ставлення до життєвого досвіду та підвищенню ефективності адаптації в умовах бойового стресу
ПСИХОЛОГО-ПЕДАГОГІЧНІ ТА ПСИХОФІЗІОЛОГІЧНІ ЧИННИКИ ПРОФІЛЬНОЇ ОРІЄНТАЦІЇ УЧНІВ 9 КЛАСУ НА ГУМАНІТАРНИЙ НАПРЯМ НАПРАВЛЕННЯ
У статті розглянуто проблему профільної орієнтації учнів 9 класу на гуманітарний напрям навчання як важливий етап освітнього та професійного самовизначення особистості. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю раннього усвідомленого вибору освітньої траєкторії в умовах сучасної системи середньої освіти, що передбачає визначення профілю навчання після завершення базової школи. Освітній вибір у підлітковому віці розглядається як складний процес, що формується під впливом психологічних, педагогічних, соціальних та психофізіологічних чинників. Теоретичною основою дослідження є концепції професійного самовизначення та професійного розвитку особистості, які підкреслюють роль Я-концепції, інтересів, здібностей і мотивації у формуванні освітніх орієнтацій молоді. Метою статті є аналіз психолого-педагогічних і психофізіологічних чинників, що впливають на профільну орієнтацію учнів 9 класу на гуманітарний напрям підготовки. Емпіричне дослідження проведено на базі Криворізької гімназії № 46 Криворізької міської ради шляхом онлайн-анкетування учнів 9 класу (n = 32). Авторська анкета була спрямована на виявлення навчальних інтересів, самооцінки здібностей до гуманітарних дисциплін та визначення чинників освітнього вибору. Результати показали, що інтерес учнів до гуманітарних дисциплін має переважно помірний характер. Найбільшу зацікавленість респонденти виявляють до іноземних мов та мистецьких дисциплін. Більшість учнів оцінюють свої здібності до гуманітарних предметів як середні, при цьому половина зазначає, що вони даються їм легше порівняно з точними науками. Встановлено, що провідним чинником вибору профілю є особисті інтереси учнів, тоді як вплив батьків і друзів має менше значення. Зроблено висновок, що профільна орієнтація старшокласників формується під впливом поєднання внутрішніх мотиваційних чинників і соціально-освітнього середовища. Результати дослідження можуть бути використані у практиці профорієнтаційної роботи закладів освіти
ПЕРЕНЕСЕННЯ ДРУГОГО ТИПУ: АКТУАЛІЗАЦІЯ ЕГО-СТАНУ РОДИТЕЛЯ 1 У ВЗАЄМОДІЇ КЛІЄНТА З ЧАТОМ-ШІ
У статті здійснено теоретичну концептуалізацію перенесення другого типу як процесу актуалізації Его- стану Родителя 1 у взаємодії клієнта з чатом на основі штучного інтелекту. Актуальність дослідження зумовлена стрімким поширенням генеративних цифрових систем у сфері психічного здоров’я та недостатньою теоретичною розробленістю психологічних механізмів такої взаємодії в межах Транзакційного аналізу. Метою статті є осмислення того, яким чином алгоритмічна система може ставати об’єктом проєкції внутрішніх батьківських інтроєктів і виконувати функцію символічно значущого Іншого у психічному житті людини. Методологічну основу дослідження становить транзакційно-аналітичний підхід; використано методи теоретичного аналізу, категоріального аналізу, порівняльно-інтерпретативного аналізу та концептуального моделювання. Показано, що Транзакційний аналіз є продуктивною рамкою для дослідження цифрового перенесення, оскільки дозволяє аналізувати взаємодію з чатом на основі штучного інтелекту на структурному, транзакційному, сценарному та реляційному рівнях. Обґрунтовано, що за певних умов алгоритмічна система може сприйматися не лише як інструмент обробки інформації, а як проєкційна поверхня для актуалізації підтримувального або критичного полюсу Родителя 1. Встановлено, що така взаємодія має амбівалентний характер: у підтримувальному вимірі вона може сприяти тимчасовій стабілізації Его-стану Дорослого, зниженню тривоги та впорядкуванню внутрішнього досвіду, тоді як у критичному вимірі здатна підсилювати залежність від зовнішньої валідації, відтворення сценарних патернів та зниження автономності. Окрему увагу приділено феномену «штучного Третього» як новому елементу психотерапевтичного поля, що змінює конфігурацію взаємодії «клієнт – чат на основі штучного інтелекту – терапевт». Практичне значення одержаних результатів полягає у створенні теоретичного підґрунтя для подальших емпіричних досліджень і психотерапевтичного осмислення цифрово опосередкованих форм контакту
SOFT SKILLS ЯК ФУНДАМЕНТ МЕНТАЛЬНОЇ СТІЙКОСТІ МАЙБУТНЬОГО ФАХІВЦЯ
У статті розглянуто soft skills як фундамент ментальної стійкості майбутнього фахівця в умовах соціальної нестабільності та зростання психоемоційного натиску. Обґрунтовано, що сучасна професійна підготовка потребує переорієнтації засвоєння виключно hard skills на розвиток універсальних соціально-психологічних компетентностей, які забезпечують адаптивність, ефективну саморегуляцію та конструктивну взаємодію. Метою дослідження є теоретичне та емпіричне обґрунтування ролi soft skills у формуванні ментальної стійкості студентської молоді. Теоретичну основу склали підходи до розуміння soft skills як інтегративної системи компетентностей, а також концепції резильєнтності, емоційного інтелекту та саморегуляції. Дослідження здійснено на основі методів аналізу, синтезу, узагальнення та систематизації наукових джерел. Емпіричне вивчення проведено серед студентів (n = 20). Встановлено, що високий рівень soft skills мають 25 % респондентів, середній – 50 %, низький – 25 %. Найбільш розвиненими є комунікативні навички (65 % середній та високий рівень), тоді як емоційна саморегуляція є недостатньо сформованою (30 % високий рівень). Показники ментальної стійкості свідчать, що високий рівень стресостійкості мають 20 % опитаних, середній – 55 %, низький – 25 %. Розвиток soft skills сприяє підвищенню психологічної стійкості, здатності до подолання стресу та підтриманню ментального здоров’я. Обґрунтовано необхідність їх системної інтеграції в освітній процес. Встановлено, що ефективність формування soft skills значною мірою залежить від освітнього середовища, яке має стимулювати активну пізнавальну діяльність, взаємодію та рефлексію. Зокрема, використання інтерактивних методів навчання, проєктної діяльності, кейс-методів і групових форм роботи сприяє розвитку відповідальності, гнучкості мислення та здатності до прийняття рішень у складних ситуаціях. У процесі такого навчання відбувається не лише засвоєння знань, а й формування досвіду конструктивної поведінки, що є важливим чинником ментальної стійкості особистості.
ВПЛИВ ПОЧУТТЯ ПРОВИНИ НА СФЕРИ ЖИТТЄДІЯЛЬНОСТІ ОСОБИСТОСТІ: СИСТЕМНО-СІМЕЙНИЙ АСПЕКТ
У статті представлено результати емпіричного дослідження особливостей почуття провини та його деструктивного впливу на когнітивну, емоційну та поведінкову сфери особистості. На вибірці з 184 респондентів (переважно молодь 15–20 років) встановлено, що почуття провини не є локальною емоційною реакцією, а має дифузний вплив на всі сфери життєдіяльності. Для більшості респондентів (понад 75 %) провина виступає паралізуючим чинником, що дестабілізує образ «Я», знижує самооцінку та суттєво гальмує об'єктивні показники продуктивності й рішучості. Це дозволяє класифікувати провину в досліджуваній групі як деструктивний, дезорганізуючий фактор. Досліджувана група (переважно жінки юнацького віку) характеризується високим рівнем інтернальності. Вибірка характеризується високою схильністю до самоаналізу та прийняття особистої відповідальності – це вказує на профіль «відповідального рефлексивного». Переважання інтернального локусу контролю (64 «завжди» та 101 «іноді» звинувачують себе) вказує на те, що в сім'ях респондентів акцент робився на особистісній відповідальності. Аналіз показав, що провина є ключовим інструментом сімейної адаптації та лояльності. Вона часто використовується системою для блокування процесів сепарації та диференціації молоді. Висока кореляція між почуттям провини та невпевненістю у діях свідчить про те, що провина виступає «невидимим зв’язком», який утримує особистість у зоні впливу батьківського контролю, обмежуючи її автономію. Попри глибокий деструктивний вплив, результати виявили високий рівень психологічної готовності респондентів до свідомої роботи з емоційним станом. Розвинена рефлексія та прагнення знайти «коріння» провини (понад 90 осіб «завжди») є потужним ресурсом для трансформації особистості. Це створює сприятливі умови для переривання трансгенераційної передачі токсичної провини та переходу до раціональних стратегій сімейної взаємодії