СОЦІАЛЬНА ПІДТРИМКА ТА КОПІНГ-РЕСУРСИ В РЕГУЛЯЦІЇ ТРИВОЖНОСТІ МОЛОДІ
Повномасштабна війна та запровадження воєнного стану в Україні зумовили тривале психосоціальне напруження й актуалізували проблему збереження психічного здоров’я молоді, яка проживає на території держави та функціонує в умовах хронічної невизначеності, загроз безпеці й порушення звичних соціальних зв’язків. Метою статті є дослідження ролі соціальної підтримки та копінг-ресурсів у регуляції тривожності молоді в умовах воєнного стану в Україні. Емпіричне дослідження здійснено на вибірці 68 осіб віком 18–24 років. Використано Госпітальну шкалу тривоги та депресії (HADS), Багатовимірну шкалу сприйманої соціальної підтримки (MSPSS) та тест BASIC Ph. Статистичну обробку проведено методами описової статистики та кореляційного аналізу (r-Пірсона). Виявлено значущий позитивний зв’язок між тривожністю та депресивними проявами (r=0,62; p≤0,01), що відображає інтегрований характер психоемоційного дистресу в молодому віці. Показники сприйманої соціальної підтримки мають стійкі негативні кореляції з тривожністю (загальна підтримка: r=–0,48; p≤0,01) і депресивними проявами (r=–0,50; p≤0,01); найвираженіший зв’язок для тривожності встановлено з підтримкою з боку друзів (r=–0,45; p≤0,01), що підкреслює значущість горизонтальних соціальних контактів у молодіжному середовищі. Афективний канал копінгу позитивно пов’язаний із тривожністю (r=0,44; p≤0,01), тоді як соціальний канал демонструє негативні зв’язки з тривожністю (r=–0,36; p≤0,01) і депресією (r=–0,40; p≤0,01) та позитивно корелює із загальною соціальною підтримкою (r=0,35; p≤0,01). Отримані результати підтверджують системну взаємодію соціальних ресурсів і копінг-механізмів у регуляції тривожності молоді та обґрунтовують доцільність комплексних профілактичних і корекційних програм, спрямованих на посилення підтримувальних соціальних мереж і розвиток адаптивних стратегій подолання стресу в умовах воєнного стану.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РОЛЬ МЕТОДОЛОГІЇ У ЗАБЕЗПЕЧЕННІ ЯКОСТІ НАУКОВИХ ДОСЛІДЖЕНЬ
У статті здійснено ґрунтовний теоретичний аналіз ролі методології в забезпеченні якості наукових досліджень у сучасному науковому просторі, що характеризується зростанням вимог до доказовості, відтворюваності та наукової відповідальності отриманих результатів. Актуалізація методологічної проблематики зумовлена як ускладненням об’єктів наукового пізнання, так і необхідністю інтеграції національних наукових практик у міжнародний дослідницький контекст, де якість дослідження безпосередньо пов’язується з рівнем його методологічної обґрунтованості. Розкрито сутність методології як багаторівневої та цілісної системи принципів, підходів, методів і процедур, що визначають логіку, структуру та наукову обґрунтованість дослідницького процесу на всіх його етапах від формулювання наукової проблеми до інтерпретації й узагальнення результатів. Показано, що методологія виконує не лише організаційну, а й регулятивну, інтегративну та критично-рефлексивну функції, забезпечуючи внутрішню узгодженість дослідження та відповідність між теоретичними положеннями й емпіричними даними. Обґрунтовано, що саме методологічна чіткість і послідовність дозволяють мінімізувати ризик систематичних похибок, забезпечити коректну операціоналізацію наукових понять, прозорість дослідницьких процедур і можливість повторної перевірки отриманих висновків іншими науковцями. У роботі охарактеризовано основні рівні методології наукового пізнання – філософський, загальнонауковий, конкретно-науковий і технологічний – та показано їх взаємодію в процесі побудови цілісного наукового дослідження. Наголошено, що філософський рівень формує світоглядні засади пізнання, загальнонауковий забезпечує системність і міждисциплінарність аналізу, конкретно-науковий визначає відповідність теоретичних моделей і методів предмета дослідження, а технологічний гарантує процедурну точність і відтворюваність результатів.
ФУНКЦІЇ ПРОФЕСІЙНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ В ЗАБЕЗПЕЧЕННІ ПСИХОЛОГІЧНОЇ СТІЙКОСТІ ПЕРСОНАЛУ СЕКТОРУ БЕЗПЕКИ УКРАЇНИ
У статті здійснено теоретичний аналіз функціонального значення професійної ідентичності у забезпеченні психологічної стійкості (резильєнтності) персоналу сектору безпеки України в умовах екстремальної професійної діяльності. Актуальність дослідження зумовлена зростанням психологічних навантажень, впливом хронічного стресу, ризиком травматизації та необхідністю збереження психічного здоров’я фахівців силових і правоохоронних структур у сучасних безпекових умовах. Обґрунтовано, що професійна ідентичність виступає системоутворювальним психологічним ресурсом, який інтегрує ціннісні, мотиваційні, регулятивні та соціальні компоненти особистості суб’єкта безпеки. На основі аналізу вітчизняних і зарубіжних наукових підходів виокремлено та концептуалізовано п’ять ключових функцій професійної ідентичності – захисну, регулятивну, мотиваційну, інтегративну та адаптаційну – як взаємопов’язані механізми підтримання психологічної стійкості. Показано, що захисна функція забезпечує буферизацію впливу професійних стресорів і травматичного досвіду; регулятивна – підтримує самоконтроль і зважене прийняття рішень в умовах ризику; мотиваційна – надає сенс службовій діяльності та знижує ймовірність професійного вигорання; інтегративна – гармонізує професійну й особистісну сфери, зменшуючи рольові конфлікти; адаптаційна – сприяє гнучкості, навчанню та ефективній командній взаємодії в умовах змін і невизначеності. Зроблено висновок, що цілеспрямований розвиток професійної ідентичності є важливою умовою підвищення психологічної стійкості персоналу органів безпеки та профілактики негативних наслідків екстремальної професійної діяльності. Окреслено перспективи подальших емпіричних досліджень, спрямованих на верифікацію запропонованої моделі та розробку практичних програм психологічного супроводу фахівців сектору безпеки.
КЛІНІЧНІ ХАРАКТЕРИСТИКИ ТА ПАТОПСИХОЛОГІЧНІ ЗАКОНОМІРНОСТІ КОМОРБІДНОСТІ ІНТЕЛЕКТУАЛЬНИХ ПОРУШЕНЬ У ДІТЕЙ З РОЗЛАДАМИ АУТИСТИЧНОГО СПЕКТРА
У статті здійснено теоретичний аналіз клінічних і патопсихологічних механізмів коморбідності інтелектуальних порушень у дітей з розладами аутистичного спектра (РАС). Актуальність дослідження зумовлена зростанням поширеності РАС, високою частотою поєднання аутистичної симптоматики з інтелектуальною недостатністю та складністю їх диференціальної діагностики, що має суттєві наслідки для вибору напрямів психологічної допомоги. Показано, що домінування клінічного підходу, орієнтованого на нозологічну класифікацію та опис симптомів, не завжди дозволяє розкрити психологічні механізми формування вторинних порушень і специфіку когнітивного та емоційно-поведінкового розвитку дитини. У межах роботи здійснено порівняльний аналіз клінічних уявлень про коморбідність інтелектуальних порушень у разі РАС та патопсихологічних підходів до їх інтерпретації. Обґрунтовано, що інтелектуальна недостатність у дітей з РАС може мати різну психологічну природу і не завжди відображає первинний рівень пізнавальних можливостей дитини, а часто зумовлюється порушеннями комунікації, емоційної сфери та специфікою соціальної взаємодії. Патопсихологічний аналіз дозволяє виявити дисгармонійний характер розвитку психічних функцій, що маскується клінічними діагностичними категоріями. Окрему увагу приділено клінічним критеріям оцінки інтелектуальних порушень у структурі РАС, а також їх співвідношенню з результатами психологічного обстеження. Наголошено на значенні інтеграції клінічного та патопсихологічного підходів для більш глибокого розуміння механізмів коморбідності та побудови індивідуалізованих програм психологічної допомоги дітям з РАС та інтелектуальними порушеннями. Показано, що без урахування патопсихологічних даних клінічна інтерпретація інтелектуального дефіциту може бути спрощеною або неповною.
СПЕЦИФІКА СУБ’ЄКТИВНОГО БЛАГОПОЛУЧЧЯ ПРАЦІВНИКІВ СОЦІАЛЬНОЇ СФЕРИ В УМОВАХ ВІЙНИ
У статті представлено результати теоретичного аналізу та емпіричного дослідження специфіки суб’єктивного благополуччя працівників соціальної сфери в умовах повномасштабної війни в Україні. Обґрунтовано актуальність дослідження, що зумовлена зростанням психоемоційного навантаження, професійних стресів і ризиків емоційного вигорання серед фахівців соціономічних професій, які забезпечують надання допомоги вразливим групам населення в умовах війни та соціальної невизначеності. Проаналізовано сучасні вітчизняні та зарубіжні концепції ментального, психологічного та суб’єктивного благополуччя особистості, а також підходи до аналізу професійного стресу. Емпіричне дослідження проведено із соціальними та медичними працівниками центрів надання соціальних послуг. Для діагностики суб’єктивного благополуччя застосовано модифіковану шкалу суб’єктивного благополуччя БіБіСі, яка охоплює показники психологічного благополуччя, фізичного здоров’я та благополуччя, а також міжособистісних стосунків. Рівень стресостійкості визначено за допомогою тесту «Стійкість до стресу». За результатами дослідження встановлено, що загальні середньогрупові показники суб’єктивного благополуччя соціальних і медичних працівників відповідають низькому рівню. Водночас виявлено вищий рівень загального та психологічного благополуччя у підгрупі медичних працівників порівняно із соціальними, тоді як показники фізичного здоров’я та благополуччя дещо вищі у соціальних працівників. Визначено рівень стійкості до стресу, який в обох підгрупах перебуває на середньому рівні, при цьому високі показники частіше представлені у медичних працівників. Підкреслено необхідність розробки цілеспрямованих програм психологічної підтримки та профілактики професійного виснаження працівників соціальної сфери в умовах війни.
ОСОБЛИВОСТІ КОПІНГ-ПОВЕДІНКИ У СТРЕСОВИХ СИТУАЦІЯХ ПРАЦІВНИКІВ ПРАВООХОРОННИХ ОРГАНІВ
Стаття присвячена дослідженню особливостей копінг-поведінки та механізмів психологічного захисту правоохоронців в умовах хронічного професійного стресу. Актуальність дослідження зумовлена екстремальним характером діяльності співробітників органів внутрішніх справ, постійною психоемоційною напругою, високою відповідальністю та впливом соціально-економічних потрясінь, пов’язаних із воєнним станом. Ефективність професійної діяльності в таких умовах багато в чому визначається сформованістю адаптивних стратегій подолання стресів і характером психологічних захистів, що використовуються. Мета дослідження – виявити психологічні особливості копінг-поведінки та механізмів психологічного захисту працівників поліції різних підрозділів та з різним стажем професійної діяльності. Методологія дослідження ґрунтувалася на принципах системного та діяльнісного підходів. Наукова новизна дослідження полягає у виявленні специфіки копінг-поведінки працівників правоохоронних органів з урахуванням підрозділу та професійного стажу, а також в аналізі динаміки співвідношення адаптивних та дезадаптивних стратегій опанування стресу. Встановлено, що співробітники кримінальної поліції частіше використовують стратегії уникнення та емоційного реагування, тоді як працівники патрульної поліції та кадрового забезпечення переважно орієнтовані на вирішення проблеми. У структурі психологічних захистів домінують раціоналізація, заперечення та проєкція. Зі збільшенням стажу знижується значущість стратегії уникнення та зростає орієнтація на конструктивні форми копінгу. Отримані результати доводять необхідність впровадження диференційованих програм психологічної підтримки та розвитку стресостійкості співробітників правоохоронних органів.
МЕТОДИЧНІ ПРОБЛЕМИ ЕМПІРИЧНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ КОГНІТИВНИХ МАРКЕРІВ ПОВЕДІНКИ ОСОБИСТОСТІ У ЦИФРОВОМУ СЕРЕДОВИЩІ
У статті здійснено комплексний аналіз методичних проблем емпіричного дослідження когнітивних маркерів поведінки особистості у цифровому середовищі. Актуальність теми зумовлена стрімкою цифровізацією соціальних взаємодій, зростанням ролі онлайн-комунікації та формуванням нових форм поведінкової активності, що відображають індивідуальні когнітивні особливості особистості. Цифрове середовище розглядається як специфічний контекст, у якому когнітивні процеси – увага, пам’ять, мислення, прийняття рішень – проявляються опосередковано через поведінкові патерни, цифрові сліди та комунікативні стратегії. У роботі окреслено основні труднощі операціоналізації поняття «когнітивні маркери поведінки», пов’язані з їх багатовимірністю, контекстуальною зумовленістю та варіативністю залежно від платформи цифрової взаємодії. Проаналізовано обмеження традиційних психодіагностичних методів у дослідженні онлайн-поведінки та обґрунтовано необхідність поєднання кількісних і якісних підходів, зокрема цифрової етнографії, аналізу великих даних, лог-файлів, контент-аналізу та експериментальних методик у віртуальному середовищі. Особливу увагу приділено проблемам валідності та надійності емпіричних даних, етичним аспектам збору та інтерпретації цифрової інформації, а також ризикам редукціонізму у разі інтерпретації когнітивних проявів особистості лише на основі поведінкових індикаторів. Запропоновано методичні рекомендації щодо побудови дослідницького дизайну, вибору інструментарію та інтерпретації результатів з урахуванням міждисциплінарного характеру проблеми. Отримані висновки можуть бути використані у психологічних, соціологічних та міждисциплінарних дослідженнях цифрової поведінки, а також у практиці прикладної психології, зокрема у сфері цифрового консультування, освіти та розроблення людино-орієнтованих технологій.
СОЦІАЛЬНА СТИГМАТИЗАЦІЯ ПОСТРАЖДАЛИХ ВІД СЕКСУАЛЬНОГО НАСИЛЬСТВА ПІД ЧАС ВІЙНИ: ТЕОРЕТИЧНИЙ ТА ЕМПІРИЧНИЙ АНАЛІЗ
Стаття присвячена аналізу соціальної стигматизації як ключового фактора ретравматизації осіб, що пережили сексуальне насильство, пов’язане з воєнним конфліктом (СНПК). Розглядаються теоретичні основи феномену стигматизації від класифікації І. Гоффмана до сучасних концепцій самостигматизації та victimblaming. Особлива увага приділяється специфіці воєнного контексту, де традиційна типологія стигм («тілесні вади», «недоліки характеру», «філогенетична стигма») набуває нових значень. На основі емпіричного дослідження (N=622, листопад 2022 – грудень 2023) встановлено, що 10–43% українців поділяють стереотипні уявлення про СНПК: від міфу про «ганьбу сім’ї» (20% не заперечують) до victim-blaming («жінки провокують солдатів», 20%) та переконання про можливість уникнути насильства від озброєних загарбників (43,1%). Кореляційний аналіз виявив значущі зв’язки між патріархальними міфами мирного часу та їхнім перенесенням на воєнний контекст (r=0,150–0,496, p≤0,001). Чоловіки демонструють вищий рівень стереотипності (U Манна-Уітні, p≤0,001), а вікові кореляції (r=0,105–0,378, p≤0,001) у жінок вказують на поколінні відмінності. Доведено, що стигматизація створює багаторівневий бар’єр для отримання допомоги: публічна стигма провокує соціальну ізоляцію, очікувана стигма стримує звернення по підтримку, внутрішня стигма посилює самозвинувачення та симптоми ПТСР. Результати дослідження слугують емпіричною основою для розробки психоедукаційних програм, травма-інформованих протоколів допомоги та державної політики протидії ґендерно зумовленому насильству.
СПЕКТРАЛЬНЕ РОЗУМІННЯ ПСИХОПАТОЛОГІЇ ДИТЯЧОГО РОЗВИТКУ В КОНТЕКСТІ DSM-5 ТА МКХ-11
У статті здійснено теоретико-методологічний огляд досліджень з питань розвитку психопатології дитячого віку на матеріалі сучасних зарубіжних праць та класифікаційних систем DSM-5 і МКХ-11. Підкреслено різноманітність зарубіжних підходів до психічного розвитку дітей та континуальний характер співвідношення норми і патології. Окрему увагу приділено спектральному підходу, що дозволяє диференціювати варіації норми, транзиторні труднощі та стійкі патерни ризику, а також узагальнити наявні підходи без введення нових термінів. Узагальнено результати сучасних емпіричних досліджень, що підтверджують загальний фактор психопатології. Показано, що розвиткова психопатологія розглядає психічні труднощі не як фіксовані діагностичні стани, а як динамічні процеси, зумовлені взаємодією біологічних, психологічних і соціальних факторів. Проаналізовано чинники ризику раннього дитинства, сімейного середовища та батьківського функціонування, які впливають на формування різних траєкторій психічного розвитку. Здійснено порівняльний аналіз окремих доменів DSM-5 та МКХ-11, що дозволяє виявити спільні й відмінні підходи до оцінки психопатологічних проявів у дітей, показано їхню концептуальну зближеність і водночас відмінності, що мають значення для інтерпретації меж норми та патології. Обґрунтовано доцільність інтеграції категоріальних діагностичних систем із розвитковими та спектральними моделями оцінки, що сприяє зниженню ризику надмірної патологізації та підвищує якість психологічного і медичного висновку. Особлива увага приділена аспектам інтеграції зарубіжного досвіду в українську практику, що може бути корисним для психологів, медичних працівників і фахівців інклюзивно-ресурсних центрів, зокрема в контексті просвітницької роботи та планування раннього втручання. Запропонований огляд демонструє, як систематизація міжнародних даних сприяє формуванню цілісного уявлення про спектр психопатології дитячого віку, забезпечуючи гнучкий та диференційований підхід до оцінки психічного розвитку та практичної діяльності. Практична значущість статті полягає у використанні розвитково-орієнтованого підходу у роботі фахівців психологічної, медичної та освітньої сфер, зокрема в інклюзивному супроводі дітей.
МЕТОДОЛОГІЧНІ ПІДХОДИ ДО ВИВЧЕННЯ ВПЛИВУ КУЛЬТУРНИХ СТЕРЕОТИПІВ НА ЕФЕКТИВНІСТЬ МІЖКУЛЬТУРНОЇ КОМУНІКАЦІЇ
У статті здійснено комплексний аналіз методологічних підходів до вивчення впливу культурних стереотипів на ефективність міжкультурної комунікації в умовах глобалізації та зростання інтенсивності міжкультурних контактів. Обґрунтовано доцільність міждисциплінарного підходу до дослідження феномену стереотипізації з урахуванням його когнітивних, соціально-психологічних, культурологічних і комунікативних вимірів. Показано, що культурні стереотипи функціонують як стійкі узагальнення, які впливають на процеси сприймання, інтерпретації та оцінювання поведінки представників інших культур, визначаючи характер комунікативних стратегій і рівень результативності міжкультурної взаємодії. Проаналізовано основні теоретичні концепції, що пояснюють механізми формування та функціонування культурних стереотипів у процесі міжкультурної комунікації, зокрема когнітивні моделі соціального пізнання, соціально-психологічні теорії міжгрупової взаємодії, культурологічні підходи до аналізу культурних кодів і ціннісних орієнтацій, а також комунікативні концепції інтерпретації вербальної й невербальної поведінки. Визначено можливості та обмеження кількісних і якісних емпіричних методів дослідження культурних стереотипів у багатокультурному середовищі, зокрема явних і неявних методик, що дозволяють виявляти як усвідомлені, так і латентні компоненти стереотипних уявлень. Запропоновано інтегрований методологічний підхід до аналізу впливу культурних стереотипів на міжкультурну комунікацію, який поєднує когнітивний, соціально-психологічний, культурологічний та комунікативний рівні аналізу. Зроблено висновок, що подолання негативного впливу культурних стереотипів можливе за умови розвитку міжкультурної компетентності, критичного мислення та усвідомлення власних культурних моделей, що створює підґрунтя для підвищення ефективності міжкультурної взаємодії в освітньому та професійному середовищі.
ТРЕНІНГОВІ ПРОГРАМИ ЯК ІНСТРУМЕНТ ФОРМУВАННЯ ПСИХОЛОГІЧНОЇ РЕЗИЛІЄНТНОСТІ МАЙБУТНІХ ПСИХОЛОГІВ У ПЕРІОД ВІЙНИ
У статті розкрито значення тренінгових програм для формування психологічної резилієнтності майбутніх психологів у період повномасштабної війни в Україні. Наголошено, що сучасні реалії зумовлюють необхідність підготовки фахівців, здатних до професійної діяльності в умовах постійного стресу, інформаційних перевантажень та емоційних викликів. Автор відзначає, що психологічний стан майбутніх психологів під час війни характеризується підвищеним рівнем тривожності, емоційного напруження та зниженими показниками резилієнтності. Психологічна резилієнтність визначається як комплексна характеристика особистості, що включає здатність до ефективної адаптації, подолання труднощів, підтримання стабільного емоційного стану та збереження професійної ефективності. У статті представлено результати емпіричного дослідження впливу тренінгової програми, спрямованої на розвиток навичок саморегуляції, стресостійкості, емоційної компетентності та внутрішніх ресурсів особистості. Встановлено, що впровадження тренінгових технологій сприяє зниженню рівня тривожності та емоційного виснаження, підвищенню суб’єктивного відчуття контролю, віри у власні можливості, покращенню стратегій подолання стресу. Наведено методологічні засади дослідження, описано вибірку, психодіагностичний інструментарій, організацію тренінгового впливу та методи статистичного аналізу. Автор відзначає, що впровадження тренінгових програм у систему підготовки майбутніх психологів є доцільним і необхідним, особливо в умовах війни, коли психоемоційне навантаження на здобувачів вищої освіти суттєво зростає. Такі програми можуть бути інтегровані у навчальні плани як складник психопрофілактичної роботи. Результати дослідження підтверджують ефективність тренінгових технологій як інструменту професійної підготовки майбутніх психологів у кризових суспільних умовах. Матеріали статті можуть бути використані у практиці вищих навчальних закладів, психологічних служб освіти та у програмах підтримки студентської молоді під час війни.
СОЦІОЛОГІЧНІ ТА ЕТИКО-ЕВОЛЮЦІЙНІ КОНЦЕПТИ ВОЛТЕРА БЕДЖГОТА ТА ЇХ МІСЦЕ В ІСТОРІЇ ПСИХОЛОГІЧНОЇ ДУМКИ
Стаття присвячена теоретико-історичному аналізу становлення політичної соціології та соціальної психології у працях англійського мислителя ХІХ століття В. Беджгота. Дослідження спрямоване на реконструкцію його міждисциплінарної концепції політичного суспільства як складного надорганізму, в межах якого індивіди, соціальні групи та політичні інститути взаємодіють відповідно не лише до раціонально-правових, а й до еволюційно зумовлених психологічних і культурних закономірностей. Показано, що В. Беджгот одним із перших запропонував цілісне бачення політичного порядку як результату поєднання біологічних інстинктів, звичаєвих практик, моральних уявлень і символічних форм влади. Особливу увагу у статті приділено його еволюційній концепції політичних інститутів, згідно з якою держава та політична влада виникають і відтворюються не тільки через формальні правові механізми, а передусім через силу традицій, колективних уявлень, ритуалів і емоційних настанов, що забезпечують соціальну згуртованість та легітимність політичного порядку. У цьому контексті аналізується відоме розрізнення В. Беджгота між «гідними» (символічними) та «ефективними» (функціональними) елементами влади як рання форма соціологічного аналізу політичної легітимації. Доведено, що ідеї В. Беджгота передували формуванню ключових положень політичної соціології та соціальної психології мас, зокрема в аспектах дослідження лідерства, політичної лояльності, наслідування та колективної поведінки. У світлі сучасних суспільно-політичних процесів в Україні, зумовлених повномасштабною війною, теоретична спадщина В. Беджгота набуває особливої актуальності для аналізу процесів консолідації політичної нації, мобілізації громадян та посилення ролі традицій, символів і нормативних практик солідарності в умовах екзистенційної загрози.
ЗАСТОСУВАННЯ ТЕОРІЇ ІГОР У ПСИХОЛОГІЧНОМУ КОНСУЛЬТУВАННІ ДЛЯ ПРИЙНЯТТЯ ОСОБИСТІСНИХ РІШЕНЬ
У статті досліджено теоретико-методологічні засади інтеграції теорії ігор у психологічне консультування як інструменту підтримки процесу прийняття особистісних рішень. Витоки використання ігрового моделювання в психології пов’язують із трьома взаємопов’язаними етапами: формуванням класичної теорії раціонального вибору (Й. фон Нейман, О. Моргенштерн), розвитком концепцій обмеженої раціональності та когнітивних упереджень (Г. Саймон, Д. Канеман, А. Тверскі), а також переходом до психологічного осмислення стратегічної взаємодії в міжособистісному контексті. Висвітлено концепцію «психологічної гри» в транзакційному аналізі Е. Берна як передумову застосування ігрових моделей у консультувальній практиці. Показано, що мотивація, очікування та довіра є основними внутрішніми змінними «гри» в процесі прийняття клієнтом рішень. Проаналізовано основні напрями використання теорії ігор у сучасній психології – від експериментальної (ігри довіри, ультиматуму, соціальні дилеми) до когнітивної та клінічної, де ігрові сценарії допомагають моделювати ситуації вибору, конфлікту чи співпраці. Окрему увагу приділено сучасним дослідницьким підходам, зокрема застосуванню нейропсихологічних методів для вивчення мозкових механізмів стратегічного мислення, розвитку поведінкової теорії ігор, а також поширенню комп’ютерних симуляцій у підготовці консультантів і психологічній практиці. Визначено основні наукові прогалини: відсутність адаптованих моделей для індивідуального прийняття рішень, недостатню інтеграцію математичного формалізму і феноменологічних методів, а також обмеженість емпіричних досліджень ефективності ігрових стратегій у реальних консультувальних умовах. Наголошено на потребі розроблення гібридних моделей, які поєднують точність теорії ігор із глибиною психологічного аналізу.
ДИСКУСІЙНІ АСПЕКТИ ВИКОРИСТАННЯ ПОНЯТТЯ «ІНТЕРНЕТ-ЗАЛЕЖНІСТЬ» У ПСИХОЛОГІЧНІЙ НАУЦІ
У статті здійснено теоретичний аналіз, що дозволяє визначити проблемні моменти й наукові ризики використання терміна «інтернет-залежність» у психологічній науці. Для досягнення мети дослідження використано теоретичні методи аналізу, синтезу й узагальнення. У тексті коротко описується історія виникнення терміна «інтернет-залежність». Увага фокусується на аналізі робіт К. Янг, яка визначала досліджуваний феномен як вид нехімічної залежності, що пов’язаний з неконтрольованим користуванням мережевими ресурсами. Описано перші діагностичні критерії феномену: нав’язливі думки; втрата контролю часу перебування у мережі; негативні емоційні реакції на обмеження інтернет-активності; невміння планувати час, проведений у мережі; загроза професійній діяльності й взаєминам; використання Інтернету як засобу втечі від проблем. Вказано, що ці критерії інтернет-залежності вимагають перегляду як застарілі у соціальному й науковому аспектах. Проаналізовано різні визначення інтернет-залежності. Встановлено, що спільними рисами цих дефініцій є використання словосполучення «вид нехімічної залежності» й фіксація на негативних наслідках для здоров’я. Визначено актуальність вживання концепту «інтернет-залежність» з урахуванням сучасних соціокультурних умов. Описано приклади некоректності використання поширених наративів щодо використання Інтернету у сучасному соціумі. Визначено необхідність розробки сучасних методів діагностики інтернет-залежності. Схарактеризовано проблеми використання тестів з’ясування інтернет-залежності. Зроблено висновок, що термін «інтернет-залежність» вимагає перегляду у психологічній науці у контексті сучасних наукових і соціальних реалій. При цьому вказано на необхідність поєднання теоретичного аналізу, результатів сучасних емпіричних досліджень і міждисциплінарного підходу. Визначено подальші перспективи вивчення проблеми, що полягають у систематичному зборі і статистичному аналізі емпіричних даних про показники параметрів інтернет-активності особистості.
СТРЕС ТА АЛОСТАТИЧНЕ НАВАНТАЖЕННЯ У ЖІНОК РЕПРОДУКТИВНОГО ВІКУ: КОМПЛЕКСНА ОЦІНКА ПСИХОФІЗІОЛОГІЧНИХ ПАРАМЕТРІВ
Стаття присвячена комплексному дослідженню сприйманого стресу та пов’язаних психофізіологічних параметрів у жінок репродуктивного віку в контексті концепції алостатичного навантаження. Актуальність проблеми зумовлена високою поширеністю хронічного стресу серед жінок дітородного віку та його негативним впливом на репродуктивне здоров’я, фертильність і загальне психологічне благополуччя. Теоретичною основою роботи є інтегративна модель алостазу McEwen та концепція сприйманого стресу Cohen, які поєднані із сучасними уявленнями про роль когнітивних та рефлексивних механізмів у модуляції стресової відповіді. Емпіричне дослідження проведено на вибірці з 99 жінок віком 22–41 рік із використанням валідованих психометричних інструментів, таких як шкали сприйманого стресу (PSS), шкали когнітивно-афективної усвідомленості (CAMS-R) та шкали саморефлексії й інсайту (SRIS). Результати засвідчили високу поширеність підвищеного рівня стресу в досліджуваній популяції, де 38,4% учасниць мали високий рівень стресу із ризиком розвитку депресії та тривожних розладів, 53,5% продемонстрували помірний рівень, що потребує систематичного моніторингу, і лише 8,1% виявили низький рівень стресу з адаптивною копінг-поведінкою. Кореляційний аналіз за методом Спірмена виявив статистично значущі негативні зв’язки середньої сили між сприйманим стресом та інсайтом (r=–0,580, p<0,001) і саморефлексією (r=–0,639, p<0,001), що свідчить про протекторну роль рефлексивних здібностей щодо стресу. Водночас кореляція між стресом і когнітивно-афективною усвідомленістю виявилась незначущою (r=–0,005), що потребує подальшого вивчення. Встановлено позитивний зв’язок між інсайтом та саморефлексією (r=0,525, p<0,001), що підтверджує їх концептуальну спорідненість як компонентів рефлексивної здатності. Отримані дані обґрунтовують доцільність включення психологічних інтервенцій, спрямованих на розвиток інсайту та саморефлексії, до програм профілактики стрес-асоційованих станів у жінок репродуктивного віку.
ПСИХОЛОГІЧНІ ЧИННИКИ ПРОФЕСІЙНОГО ВИГОРАННЯ ОНЛАЙН-ПСИХОЛОГІВ
У статті узагальнено теоретичні підходи до професійного вигорання як синдрому тривалого емоційного виснаження, деперсоналізації та зниження почуття особистої професійної ефективності у фахівців соціономічних професій. Визначено статус поняття «онлайн-психолог» як народно-професійного еквівалента міжнародного терміна «telepsychologist» – фахівця, який надає психологічну допомогу з використанням відеоконференцій, текстових чатів, телефону чи спеціалізованих цифрових платформ. Проаналізовано специфіку професійної діяльності онлайн-психологів в умовах вимушеної масової цифровізації, спричиненої пандемією COVID-19 та повномасштабним воєнним станом в Україні з 2022 року. На основі системного аналізу наукової літератури виокремлено та теоретично обґрунтовано ключові психологічні чинники професійного вигорання саме онлайн-психологів: соціальна ізоляція та цифрова самотність; обмеження доступу до невербальних сигналів клієнта; зум-втома; стирання просторово-часових меж між роботою та особистим життям; технічні стресори (нестабільний Інтернет, перебої з електропостачанням, збої платформ); високе емоційне навантаження та вторинна травматизація (compassion fatigue). Встановлено синергійну взаємодію цих чинників в умовах воєнного стану, що призводить до значно швидшого розвитку всіх трьох компонентів вигорання навіть у досвідчених фахівців. Запропоновано інтегративну теоретичну модель пояснення вигорання онлайн-психологів, яка поєднує тривимірну модель К. Маслач, модель вимог і ресурсів роботи (JD-R) В. Шауфелі та теорію збереження ресурсів С. Хобфолла. Показано, що саме таке поєднання дозволяє пояснити як класичні міжособистісні та емоційні механізми, так і нові цифрові та воєнно-контекстуальні стресори. Отримані теоретичні узагальнення створюють наукове підґрунтя для розроблення та впровадження спеціалізованих програм профілактики, регулярної супервізії, балінтівських груп та реабілітації онлайн-психологів в умовах тривалої кризи в Україні.
РЕЗУЛЬТАТИ ДІАГНОСТИКИ СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНОГО КЛІМАТУ В КОЛЕКТИВІ КУРСАНТСЬКИХ ПІДРОЗДІЛІВ: КОНСТАТУВАЛЬНИЙ ЕКСПЕРИМЕНТ, СТАТИСТИЧНИЙ АНАЛІЗ ТА РЕКОМЕНДАЦІЇ
У статті представлено результати комплексного дослідження соціально-психологічного клімату в колективах курсантських підрозділів Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького. Актуальність проблеми зумовлена повномасштабною війною, підвищеними вимогами до професійної підготовки майбутніх офіцерів-прикордонників і зростанням психологічного навантаження на військовослужбовців, які проходять складний процес адаптації до військово-професійного середовища. Метою дослідження стало діагностування особливостей соціально-психологічного клімату серед курсантів-прикордонників, визначення характерних позитивних і негативних тенденцій у міжособистісній взаємодії та розроблення практичних рекомендацій для оптимізації психологічної атмосфери в навчальних групах. Методологічною основою стали теоретичний аналіз наукових джерел, анкетування та тестування за методикою А. Фідлера, спостереження, а також математико-статистична обробка даних із використанням критерію Фрідмана. Емпіричне дослідження, проведене серед 109 курсантів другого курсу, дало змогу виявити суттєві відмінності в рівні негативних проявів між навчальними групами. Зокрема встановлено, що в деяких колективах (1-ї та 4-ї груп) домінують такі негативні чинники, як байдужість, незадоволеність, холодність, недоброзичливість та низький рівень згуртованості, що створює ризики погіршення міжособистісної взаємодії, зниження успішності та мотивації курсантів. Статистичний аналіз підтвердив достовірність відмінностей між групами та підкреслив необхідність управлінського впливу для їх подолання. На підставі дослідження запропоновано комплекс практичних рекомендацій для керівництва навчального курсу, спрямованих на підвищення згуртованості, формування атмосфери довіри, справедливості та взаємоповаги, а також на розвиток відповідальності та командного духу серед курсантів. Отримані результати можуть бути використані у практиці психологічного супроводу освітнього процесу у вищих військових навчальних закладах та слугувати основою для подальших досліджень динаміки соціально-психологічного клімату у військових колективах.
КОГНІТИВНО-ПОВЕДІНКОВІ ТА СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ПЕРЕЖИВАННЯ ОСОБИСТІСТЮ ДОСВІДУ ДОМАШНЬОГО НАСИЛЬСТВА
У статті здійснено комплексний аналіз когнітивно-поведінкових та соціально-психологічних особливостей переживання особистістю досвіду домашнього насильства. Насильство розглядається як системний деструктивний процес, що призводить до дезінтеграції базових когнітивних припущень про безпеку світу та власну цінність. У теоретичному блоці висвітлено еволюцію наукових поглядів: від раннього психоаналізу до сучасних концепцій складного посттравматичного стресового розладу (C-PTSD), нейробіологічних змін у роботі мозку та теорії міжпоколінної трансляції агресії. Особлива увага приділена концепціям «виученої безпорадності» М. Селігмана та «циклу насильства» Л. Вокер як ключовим механізмам утримання особистості в деструктивних стосунках. Емпірична частина дослідження базується на аналізі вибірки із 68 осіб, які мали досвід аб’юзивних стосунків. За допомогою методики тактики конфліктів (CTS2) і опитувальника YSQ-S3 Дж. Янга встановлено статистично значущі кореляційні зв’язки між інтенсивністю і частотою насильства та формуванням ранніх дезадаптивних схем. Зокрема, виявлено найзначущі додатні кореляції зі схемами «Недовіри/Очікування жорстокого поводження» (r = 0,74) та «Дефективності/Сорому» (r = 0,62), що підтверджує глибоку трансформацію когнітивної структури особистості під впливом травми. На основі виявлених даних запропоновано багаторівневу модель психотерапевтичної допомоги, яка інтегрує методи когнітивно-поведінкової терапії, схемотерапії та логотерапії. Програма спрямована на стабілізацію емоційного стану, реструктуризацію дезадаптивних схем, відновлення особистісної автономії та перехід від ідентичності «жертви» до ідентичності «того, хто вижив».
ЕМПАТІЯ ЯК РЕСУРС І РИЗИК ПРОФЕСІЙНОГО ВИГОРАННЯ ФАХІВЦІВ СПЕЦІАЛЬНОЇ ОСВІТИ
У статті досліджено двобічну роль емпатії у професійній діяльності фахівців спеціальної освіти, зокрема корекційних педагогів, дефектологів, логопедів і практичних психологів. Емпатія виступає ключовою професійною компетентністю, що забезпечує ефективну взаємодію з дітьми з особливими освітніми потребами, дозволяє адекватно розпізнавати їхні емоційні стани, коригувати навчально-корекційні стратегії та мотивувати дітей до участі в навчальному процесі. Водночас за умов тривалого емоційного навантаження, недостатньої організаційної підтримки, високих вимог до професійної залученості та впливу зовнішніх стресорів (воєнний стан, пандемія, масова травматизація) емпатія може трансформуватися у фактор ризику, що підвищує імовірність розвитку емоційного вигорання та вторинної травматизації. У статті аналізуються психологічні механізми емпатичного виснаження, зокрема й дисбаланс афективної та когнітивної емпатії, недостатній професійний дистанс і кумуляція емоційного стресу, а також розглянуто організаційні й індивідуальні модератори впливу емпатії: супервізію, навички саморегуляції, резильєнтність і професійну ідентичність. Особлива увага приділяється контекстуальним чинникам сучасного українського середовища, зокрема воєнному стану та системним трансформаціям в освіті, що підвищують емоційне навантаження на фахівців. Запропоновано систему профілактичних і корекційних заходів: на індивідуальному рівні – розвиток навичок емоційної регуляції та когнітивної емпатії; на мезорівні – супервізія та підтримувальні колегіальні групи; на макрорівні – організаційна політика щодо ментального здоров’я, кадрового планування та кризової підтримки персоналу. Аналіз літературних джерел підтверджує, що ефективне поєднання розвитку емпатії з механізмами психологічного захисту дозволяє зберігати її як професійний ресурс і знижує ризик емоційного виснаження серед фахівців спеціальної освіти.
РОЛЬОВА КОМПЕТЕНТНІСТЬ ЯК ДЕТЕРМІНАНТА ПОДОЛАННЯ РОЛЬОВИХ КОНФЛІКТІВ У ЖІНОК
Статтю присвячено аналізу рольової компетентності як ключової психологічної детермінанти подолання рольових конфліктів у жінок, які поєднують професійні, сімейні та соціальні ролі в умовах сучасних соціокультурних трансформацій. Актуальність дослідження зумовлена зростанням вимог до жінок у контексті зміни гендерних норм, розширенням їх професійної участі та трансформацією сімейних моделей, що підсилює ризики міжрольового напруження. Теоретичний аналіз ґрунтується на положеннях рольової теорії та розглядає роль як багатовимірну структуру, що охоплює рольовий репертуар, рольову гнучкість, емоційно-ціннісне ставлення до ролей, рольову позицію та локус рольового контролю. Особливу увагу приділено внутрішній узгодженості ролей та їх інтеграції в системі саморегуляції особистості. Емпіричне дослідження на вибірці жінок різного віку показало, що більшість респонденток мають середньо-високий рівень рольової гнучкості як ресурсу адаптації, однак їхній рольовий репертуар часто не досить інтегрований. Виявлено поляризацію локусу рольового конфлікту: від інтернального, пов’язаного з надмірною відповідальністю, до екстернального, що супроводжується відчуттям зовнішнього тиску. Такі тенденції ускладнюють формування збалансованих рольових стратегій. Встановлено, що рольова компетентність сприяє зниженню міжрольового напруження за умови збалансованого локусу контролю та цілісної рольової організації особистості. Гармонійна інтеграція ролей забезпечує конструктивні механізми рольової адаптації. Практична значущість дослідження полягає у визначенні психологічних умов підтримання рольової рівноваги жінок і можливості використання результатів для розроблення програм розвитку рольової гнучкості, інтеграції рольового репертуару й оптимізації стратегій подолання рольових конфліктів.
ПСИХОЛОГІЧНЕ БЛАГОПОЛУЧЧЯ І ТРИВОГА В ОСІБ ІЗ НОРМАЛЬНИМ І НАДЛИШКОВИМ ІНДЕКСОМ МАСИ ТІЛА
У статті досліджується стан психологічного благополуччя і прояви тривоги в респондентів із нормальним і підвищеним індексом маси тіла (ІМТ). Психологічне благополуччя оцінювали за шкалою К. Ріфф (PWB), а рівень особистісної тривожності – за шкалою проявів тривоги Дж. Тейлор (TMAS). У респондентів із надлишковим індексом маси тіла спостережено тенденцію до гірших показників психологічного благополуччя за загальним індексом опитувальника (61,3 ± 8,6 проти 65,4 ± 5,9 бала) та його шкалами, проте вірогідної відмінності між особами з нормальним і підвищеним рівнями індексу маси тіла не спостерігали. У жодній із груп не було виявлено учасників із дуже високим або низьким рівнями тривоги. У групах осіб із нормальним і підвищеним індексом маси тіла переважали підгрупа середнього (з тенденцією до високого) рівня тривожності, до якої ввійшли 42,9% респондентів групи 1 і 42,1% групи 2, а також підгрупа високого рівня тривожності (38,1 і 36,8% осіб). Підгрупу середнього (з тенденцією до низького) рівня тривожності становили 19,0 та 21,1% учасників відповідно. Загалом вірогідної відмінності дисперсії за рівнями тривожності не виявлено (χ2 = 0,04, p = 0,98). У групі з нормальним індексом маси тіла встановлено середньої сили негативну кореляцію між індексом маси тіла та шкалами PWB «Позитивні відносини з тими, що оточують» (r = −0,3829, p < 0,01), «Автономія» (r = −0,6455, p < 0,01), «Цілі в житті» (r = −0,5047, p < 0,01), «Самоприйняття» (r = −0,5722, p < 0,01) та із загальним індексом опитувальника К. Ріфф (r = −0,5079, p < 0,01). Також у цій групі виявлено середньої сили позитивну асоціацію між індексом маси тіла та рівнем тривоги (r = 0,5485, p < 0,01). В осіб із підвищеною масою тіла не було кореляції середньої сили чи сильної між індексом маси тіла й індексами шкал опитувальників психологічного благополуччя і проявів тривоги.
ВИКОРИСТАННЯ СИМВОЛДРАМИ У РОБОТІ З НЕАДАПТИВНИМИ КОПІНГ-СТРАТЕГІЯМИ
У статті розглянуто можливості застосування символдрами (кататимно-імагінативної психотерапії) у корекції неадаптивних копінг-стратегій особистості в умовах сучасних соціальних викликів. Метою роботи є теоретичне обґрунтування та узагальнення психотерапевтичних механізмів впливу імагінативної роботи на трансформацію дезадаптивних форм реагування на стресові події. Проаналізовано теоретичні засади методу, його психодинамічні механізми та терапевтичний потенціал у роботі з уникненням, соматизацією, агресивними та залежними поведінковими патернами. Методологічну основу дослідження становили аналіз і синтез сучасних українських та зарубіжних наукових джерел, порівняння підходів психодинамічної та когнітивної традицій, а також узагальнення клінічних спостережень щодо використання символічних образів у психокорекційній практиці. Показано, що символічна робота з образами сприяє усвідомленню внутрішніх конфліктів, актуалізації витісненого емоційного досвіду та його безпечній переробці в терапевтичному просторі. Встановлено, що застосування символдрами забезпечує зниження рівня тривожності, підвищення здатності до саморегуляції, розвиток рефлексії та формування більш адаптивних способів подолання життєвих труднощів. Особливу увагу приділено можливостям методу в умовах воєнного та кризового контексту, де спостерігається зростання неадаптивних копінгів і потреба у м’яких, ресурсно орієнтованих підходах психологічної допомоги. Обґрунтовано доцільність інтеграції символдрами з когнітивно-поведінковими та тілесно орієнтованими техніками. Практична значущість полягає у можливості використання отриманих висновків у психологічному консультуванні підлітків і дорослих, у програмах психосоціальної реабілітації та професійній підготовці психологів.
КОГНІТИВНО-ПОВЕДІНКОВА ТЕРАПІЯ ЯК ВАЖЛИВА СКЛАДОВА МУЛЬТИДИСЦИПЛІНАРНОЇ ПРОГРАМИ РЕАБІЛІТАЦІЇ ПАЦІЄНТІВ ІЗ ХРОНІЧНИМ БОЛЕМ У НИЖНІЙ ДІЛЯНЦІ СПИНИ
Хронічний біль у нижній ділянці спини (ХБНДС) є однією із провідних причин втрати працездатності та зниження якості життя в усьому світі. Сучасні уявлення про патогенез хронічного болю в нижній ділянці спини ґрунтуються на біопсихосоціальній моделі, відповідно до якої психоемоційні та когнітивно-поведінкові чинники відіграють ключову роль у формуванні хронічного больового синдрому та пов’язаних із ним функціональних обмежень. У менеджменті хронічного болю в нижній ділянці спини психологічні інтервенції посідають провідне місце та, у поєднанні з фізичними вправами, демонструють вищу ефективність порівняно з ізольованим застосуванням окремих терапевтичних підходів. Розроблення алгоритмів та інтеграція когнітивно-поведінкової терапії (КПТ) у мультидисциплінарних програмах реабілітації має велике клінічне значення та потребує більш детального вивчення. Мета. Обґрунтувати та розробити алгоритм когнітивно-поведінкової терапії для пацієнтів із хронічним болем у нижній ділянці спини, інтегрований у мультидисциплінарній програмі реабілітації. Матеріали та методи. Проведено системний аналіз, узагальнення та порівняльне оцінювання сучасних наукових джерел, присвячених теоретичним засадам, методологічним підходам і клінічному досвіду застосування когнітивно-поведінкової терапії пацієнтам із хронічним болем. Результати. Аналіз літературних даних підтвердив, що когнітивно-поведінкова терапія є доказово ефективним компонентом мультидисциплінарної реабілітації пацієнтів із хронічним болем у нижній ділянці спини та рекомендована міжнародними клінічними настановами, особливо в разі наявності психосоціальних факторів ризику хронізації болю. Розроблений алгоритм інтеграції когнітивно-поведінкової терапії, який передбачає поетапне біопсихосоціальне оцінювання, стратифікацію пацієнтів за рівнем психосоціального ризику та диференційований вибір інтенсивності й формату когнітивно-поведінкових утручань, має на меті покращити відновлення функціонування та якості життя пацієнтів із хронічним болем у нижній ділянці спини. Висновки. Запропонований алгоритм застосування когнітивно-поведінкової терапії в мультидисциплінарних програмах реабілітації пацієнтів із хронічним болем у нижній ділянці спини забезпечує персоналізований підхід до лікування, сприяє зменшенню інвалідизації, покращенню функціонування та соціальної участі пацієнтів, може бути рекомендований для впровадження в амбулаторну реабілітаційну практику.
СПЕЦИФІКА СТРАТЕГІЙ ДОЛАЮЧОЇ ПОВЕДІНКИ В ПОЛІЦЕЙСЬКИХ-КОМБАТАНТІВ, ЩО МАЮТЬ РІЗНИЙ РІВЕНЬ ПСИХОЛОГІЧНОЇ РЕСУРСНОСТІ
У статті представлено результати емпіричного дослідження взаємозв’язків рівня психологічної ресурсності працівників поліції – учасників бойових дій, зі стратегіями їхньої долаючої поведінки. Зазначено, що службове функціонування поліцейських в умовах воєнного часу пов’язано з виконанням ними низки професійних обов’язків, які були не притаманні їм за мирних часів. Працівники поліції воюють у зведених загонах, беруть участь у бойових операціях, затримках і знешкодженні ворожих диверсійних груп, розміновують території, евакуюють населення, фіксують і розслідують численні воєнні злочини, проводять слідчі дії з тілами загиблих і закатованих громадян України. Усе це потребує неабиякої психологічної стійкості, наявності високого рівня психологічних ресурсів. Ресурсність розглянуто в роботі як один з показників психологічної гнучкості людини, що полягає в умінні особи знаходити максимальні можливості в будь-якій ситуації; як головний показник здатності особистості повноцінно й ефективно застосовувати власні внутрішні резерви для успішного професійного функціонування. У процесі проведеного емпіричного дослідження встановлено, що рівень психологічної ресурсності правоохоронців безпосередньо пов’язаний з характером їхньої долаючої поведінки. За високої ресурсності переважають конструктивні, соціально орієнтовані стратегії подолання та знижується використання імпульсивних, агресивних і унікальних форм поведінки. Середній рівень ресурсності супроводжується нестійкістю копінг-стратегій і поєднанням адаптивних і неадаптивних моделей. За низької ресурсності копінг-поведінка має компенсаторний характер і частіше включає агресивні та маніпулятивні дії. Отримані результати підтверджують значущу роль психологічної ресурсності в забезпеченні ефективної службової адаптації правоохоронців.
РОЛЬ РЕЗИЛЬЄНТНОСТІ В ЗАПОБІГАННІ ЕСКАЛАЦІЇ КОНФЛІКТІВ В УМОВАХ СОЦІАЛЬНОЇ НЕСТАБІЛЬНОСТІ
У статті проаналізовано резильєнтність як ключовий психологічний ресурс адаптації особистості та соціальних груп в умовах соціальної нестабільності й чинник запобігання ескалації конфліктів. Показано, що сучасне суспільство функціонує в контексті соціально-політичних трансформацій, економічних криз, воєнних подій і зростання невизначеності, що підвищує рівень соціальної напруженості та конфліктогенності міжособистісних і групових взаємодій. У таких умовах відбуваються зміни ціннісно-нормативних орієнтацій, порушення соціальних зв’язків і послаблення механізмів соціального контролю, що збільшує ризики конфліктної поведінки. Резильєнтність розглядається як інтегративна характеристика, що поєднує когнітивні, емоційні та поведінкові компоненти й забезпечує ефективну саморегуляцію, психологічну стійкість та гнучкість соціальних ідентичностей. Наголошено, що її розвиток сприяє збереженню конструктивних форм взаємодії, стримуванню імпульсивних і агресивних реакцій та зниженню ризику соціальної дестабілізації. Аналіз сучасних досліджень засвідчує зв’язок високого рівня резильєнтності зі зменшенням тривожності, агресивності та конфліктності, а також із підвищенням емоційної стабільності й когнітивної гнучкості. Особливу увагу приділено соціально-психологічним механізмам конфліктності в періоди трансформацій, зокрема змінам ідентичностей, посиленню дихотомії ми – вони, впливу економічних, політичних та інформаційних чинників. Підкреслено, що резильєнтність є не лише здатністю до відновлення, а активним ресурсом трансформації кризового досвіду в можливості особистісного й соціального розвитку. Узагальнено, що резильєнтність виступає системним посередницьким ресурсом між соціальною нестабільністю та конфліктною поведінкою, забезпечує адаптацію, соціальну згуртованість і зниження напруженості в сучасному суспільстві.
ПОСТТРАВМАТИЧНИЙ СТРЕСОВИЙ РОЗЛАД У ПРОФЕСІЙНІЙ ДІЯЛЬНОСТІ ПРАЦІВНИКІВ ПОЛІЦІЇ КРІЗЬ ПРИЗМУ СУЧАСНОГО ПСИХОЛОГІЧНОГО ОСМИСЛЕННЯ
У статті здійснено теоретичний аналіз посттравматичного стресового розладу як складного психологічного феномену в межах сучасного наукового дискурсу з акцентом на специфіку його формування у працівників поліції. Обґрунтовано, що посттравматичний стресовий розлад не зводиться до сукупності клінічних симптомів, а постає як динамічний процес, що формується у взаємодії травматичного досвіду, індивідуальних особистісних ресурсів, когнітивно-емоційних стратегій опрацювання стресу та соціально-професійного контексту. Проаналізовано еволюцію наукових уявлень про посттравматичний стресовий розлад від ранніх медико-описових інтерпретацій до сучасних інтегративних психологічних моделей, які поєднують нейропсихологічні, когнітивні, емоційні та соціокультурні виміри. Показано значення когнітивно-оціночних і транзакційних моделей стресу для розуміння механізмів виникнення та підтримання посттравматичних реакцій, а також роль порушень емоційної регуляції, інтеграції травматичного досвіду та процесів смислотворення. Особливу увагу приділено професійному контексту діяльності поліцейських, для яких травматичний досвід часто має кумулятивний характер і пов’язаний із тривалим перебуванням в умовах високого ризику, моральних дилем та підвищеної відповідальності. Обґрунтовано доцільність розгляду посттравматичного стресового розладу у працівників поліції як процесу, що супроводжується трансформацією професійної ідентичності, емоційною відстороненістю та зниженням ефективності адаптаційних стратегій. У статті також проаналізовано концепцію моральної травми як важливий напрям сучасного психологічного осмислення посттравматичного стресового розладу, що дозволяє розширити традиційні клінічні підходи й акцентувати увагу на смислово-ціннісних вимірах травматичного досвіду. Зроблено висновок про необхідність подальшого розвитку інтегративних моделей посттравматичного стресового розладу з урахуванням професійної специфіки діяльності осіб, які працюють в умовах екстремального психологічного навантаження.
ПРОФЕСІЙНЕ ВИГОРАННЯ МЕДИЧНИХ ПРАЦІВНИКІВ ПЕРВИННОЇ ЛАНКИ
У статті розглядаються психологічні передумови, чинники та прояви професійного вигорання в медичних працівників первинної ланки. Проаналізовано особливості професійної діяльності медичних працівників, що впливають на розвиток емоційного виснаження та втоми від співчуття. Розглянуто сучасні підходи до профілактики та подолання вигорання в системі охорони здоров’я. Мета дослідження – визначити рівень професійного вигорання медичних працівників первинної ланки охорони здоров’я та ідентифікувати основні потреби у профілактичних заходах. У процесі дослідження авторами використано Copenhagen Burnout Inventory (CBI) – скорочену версію в поєднанні з авторською анкетою. Дослідження проводилося у форматі тренінгів та індивідуальних консультацій. Отримані результати показали високу поширеність синдрому професійного вигорання серед медичних працівників первинної ланки в Україні. Показник загального вигорання на рівні 48,82% свідчить про те, що майже половина опитаних перебуває у стані помірного виснаження, а 4,1% – у критичному стані, що потребує термінової професійної допомоги. Найвищі показники зафіксовані за шкалою особистого вигорання (M = 58,79%). Проведене дослідження також показало, що досвід роботи у кризових ситуаціях не виявив значущого впливу на рівень вигорання. Це може свідчити про те, що сучасні медичні працівники первинної ланки стикаються із хронічним стресом незалежно від специфіки своєї практики. Водночас це може вказувати на неналежну підготовку та відсутність ефективних копінг-стратегій у всіх групах медиків. Висновки: медичні працівники первинної ланки демонструють значущі ознаки професійного виснаження, що потребує системної профілактичної роботи з акцентом на методах відновлення ресурсного стану та технік самодопомоги; найбільш вираженим є особисте вигорання, що вказує на необхідність комплексного підходу до профілактики, який ураховує не лише професійні, але й особистісні та соціальні фактори.
ПРОФЕСІЙНА ІДЕНТИЧНІСТЬ ЯК БАЗОВИЙ ЧИННИК ПРОФЕСІЙНОЇ ЕФЕКТИВНОСТІ СПЕЦІАЛІСТІВ СОЦІОНОМІЧНОГО ПРОФІЛЮ
У статті представлено результати теоретико-емпіричного дослідження професійної ідентичності як важливого чинника професійної ефективності фахівців соціономічного профілю, діяльність яких пов’язана з інтенсивною міжособистісною взаємодією та наданням психологічної, соціальної, освітньої і консультативної допомоги. Професійна ідентичність розглядається як інтегративне психологічне утворення, що поєднує когнітивні, емоційно-ціннісні, поведінкові, соціальні й особистісні компоненти й визначає усвідомлення фахівцем власної професійної ролі, меж відповідальності та ціннісних орієнтирів. Дослідження проведено з використанням авторської анкети серед фахівців соціономічних професій із різним стажем роботи. Отримані результати засвідчили статистично значущі позитивні зв’язки між рівнем сформованості професійної ідентичності, самооцінкою професійної ефективності, задоволеністю роботою та здатністю зберігати професійні межі, а також негативні зв’язки з показниками професійного вигорання і емоційного виснаження. Виявлено, що зі зростанням професійного досвіду підвищується чіткість професійної ідентичності та зменшуються прояви емоційного виснаження, що підтверджує її роль як ресурсу професійної стійкості. Кореляційний аналіз показав, що найбільш тісні зв’язки з показниками професійної ефективності мають такі компоненти професійної ідентичності, як чіткість професійного самовизначення, здатність зберігати професійні межі, прийняття власних професійних недоліків і приналежність до професійної спільноти. Це дозволяє розглядати професійну ідентичність як важливий психологічний ресурс запобігання професійному вигоранню та підвищення якості професійної діяльності. Практичне значення дослідження полягає в обґрунтуванні доцільності цілеспрямованого розвитку професійної ідентичності фахівців соціономічного профілю через саморефлексію, супервізію, професійне наставництво та підтримку професійної спільноти з метою підвищення професійної ефективності й збереження психологічного благополуччя.
ПСИХОЛОГІЧНИЙ ДОБРОБУТ ВІЙСЬКОВИХ КАПЕЛАНІВ В УМОВАХ ВІЙНИ: РЕЗУЛЬТАТИ ПІЛОТАЖНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ
У статті представлено результати пілотажного дослідження психологічного добробуту військових капеланів, здійсненого на другий рік повномасштабного збройного вторгнення Росії в Україну. Дослідження спрямоване на виявлення ключових психологічних чинників, що впливають на збереження або зниження психологічного добробуту капеланів, які здійснюють служіння в умовах хронічного стресу, загрози життю та постійного емоційного навантаження. Для оцінювання психологічного добробуту, резильєнтності, професійного вигорання, симптомів травмівних стресових станів, тривоги та депресії було використано стандартизований психодіагностичний інструментарій: Ryff’s Psychological Well-Being Scales (PWB), Connor – Davidson Resilience Scale (CD-RISC), Maslach Burnout Inventory (MBI), PTSD Checklist for DSM-5 (PCL-5), Hospital Anxiety and Depression Scale (HADS). Статистична обробка включала описову статистику та кореляційний аналіз. Проаналізовано взаємозв’язок інтегрального показника психологічного добробуту з резильєнтністю, професійним вигоранням, тривогою, депресією та симптомами травмівних стресових станів. Встановлено, що професійне вигорання, зокрема його компонент «емоційне виснаження», є найбільш значущим деструктивним чинником психологічного добробуту військових капеланів. Водночас «вік» і «резильєнтність» виступають стабільними позитивними предикторами психологічного добробуту, що свідчить про важливість життєвого досвіду та внутрішньої стійкості в умовах війни. Отримані результати демонструють відсутність прямого лінійного зв’язку між інтегральним показником психологічного добробуту та рівнем симптомів травмівних стресових станів, тривоги й депресії, що може вказувати на складні, нелінійні механізми адаптації в цієї професійної групи. Проведений аналіз субшкал психологічного добробуту дозволив уточнити специфічні шляхи впливу вигорання та резильєнтності на автономію, позитивні відносини з іншими та життєві цілі капеланів. Результати пілотажного дослідження стали підґрунтям для вдосконалення психодіагностичного інструментарію та формування програми основного дослідження, зокрема, шляхом включення методик оцінювання релігійного копінгу (Brief RCOPE), ресурсних стратегій стресодолання (BASIC Ph) та якості професійного життя (Professional Quality of Life Scale, ProQOL), що дозволить глибше дослідити механізми забезпечення та збереження психологічного добробуту військових капеланів в умовах війни.
ПСИХОЛОГІЧНІ НАСЛІДКИ ДЕМОНСТРАТИВНОГО СПОЖИВАННЯ ДЛЯ МЕНТАЛЬНОГО ЗДОРОВ’Я МОЛОДІ
У статті здійснено ґрунтовний теоретичний аналіз психологічних наслідків демонстративного споживання для ментального здоров’я молоді в умовах сучасного глобалізованого споживчого суспільства. Актуальність дослідження зумовлена значним посиленням ролі матеріальних символів статусу, престижу й інтенсивного соціального порівняння в цифровому середовищі, що формує стійку орієнтацію молодих людей на отримання зовнішнього схвалення та візуальну демонстрацію життєвого успіху через специфічні споживчі практики. Демонстративне споживання розглянуто як складний соціально зумовлений феномен, що виходить за межі задоволення утилітарних потреб і набуває особливого психологічного значення у процесах формування ідентичності, самопрезентації та соціальної ідентифікації сучасної особистості. На основі синтезу концепцій символічного споживання, матеріалізму та теорії самодетермінації обґрунтовано, що систематичне залучення молоді до демонстративних практик тісно пов’язане з погіршенням показників ментального здоров’я, зокрема підвищенням рівня фінансової тривожності, емоційного напруження, хронічного стресу та загальним зниженням суб’єктивного психологічного благополуччя. Доведено, що гіпертрофована орієнтація на зовнішні стандарти успіху підриває внутрішню психологічну автономію та сприяє формуванню нестабільної, «дзеркальної» самооцінки, яка повністю залежить від мінливих соціальних оцінок. Проаналізовано ключові механізми впливу споживчої поведінки на ментальне здоров’я, серед яких виокремлено процеси висхідного соціального порівняння, інтеріоризацію споживчих ідеалів та виснаження ресурсів самоконтролю внаслідок імпульсивних покупок. Особливу увагу приділено аналізу захисних (буферних) чинників, серед яких провідну роль відіграють психологічна автономія, домінування внутрішньої мотивації, критичне мислення щодо медійних впливів і розвинена здатність до саморегуляції. Отримані результати теоретичного аналізу можуть бути впроваджені в сучасні програми психологічної профілактики, корекції споживчих залежностей і комплексної підтримки ментального здоров’я молоді.
УСКЛАДНЕНЕ ГОРЮВАННЯ У ПРИЗМІ КОГНІТИВНО-ПОВЕДІНКОВОЇ, ГУМАНІСТИЧНО-ЕКЗИСТЕНЦІЙНОЇ ТА ПСИХОАНАЛІТИЧНОЇ ТРАДИЦІЙ
Статтю присвячено теоретичному огляду феномену ускладненого/пролонгованого горювання, з порівнянням поглядів у когнітивно-поведінковій, гуманістично-екзистенційній і психоаналітичній традиціях. Зауважено горювання внаслідок особливих видів втрат. У разі травматичної втрати головною проблемою є диференціація її з посттравматичним стресовим розладом, де ключовими розрізненнями є зосередження на травматичній події, уникнення спогадів з обставинами смерті та сенсорний характер інтрузій за посттравматичного стресового розладу. Головними проблемними аспектами невизначеної втрати є незавершеність переживань, амбівалентність, коливаннями надія – відчай. Розглянуто лінійні моделі горювання, як-от моделі Кюблер-Росc, Паркеса – Боулбі, Горовіца, їхні основні недоліки, сучасний погляд на горювання як на унікальний нелінійний багатовимірний процес прийняття/інтеграції втрати, який критично залежить від культурального контексту, особистості людини, стосунків з померлим(ою), обставин смерті. Теоретичні моделі процесу горювання груповані у три кластери: когнітивно-поведінкові, гуманістично-екзистенційні, психоаналітичні. Ключовими теоретичними аспектами когнітивно-поведінкових моделей є недостатня інтеграція втрати з наявними автобіографічними знаннями, негативні переконання та помилкові інтерпретації, тривожне та депресивне уникання. Ключовими теоретичними аспектами гуманістично-екзистенійних моделей є порушення сенсотворення, ідентичності й екзистенційної інтеграції втрати. Ключовими теоретичними аспектами психоаналітичних моделей є порушення інтеграції втраченого об’єкта, амбівалентність динаміки любов – агресія, фіксація ідентифікації із втраченим об’єктом, порушення символізації, фіксація лібідо на втраченому об’єкті.
АНАЛІЗ УМОВ ПРАЦІ У ФАРМАЦЕВТИЧНІЙ ГАЛУЗІ В КОНТЕКСТІ УПРАВЛІННЯ ОХОРОНОЮ ПРАЦІ
Охорона праці є невід’ємною частиною гарантування безпеки життя та здоров’я людини в умовах виробничої діяльності. Вона поширюється на всі підприємства, установи й організації незалежно від форми власності та сфери діяльності, а також на всіх громадян, які здійснюють трудову діяльність. За порушення вимог охорони праці як роботодавець (власник), так і працівник (виконавець) несуть рівну відповідальність перед законом. Основною метою було вивчення специфіки охорони праці у фармацевтичній галузі, визначення ключових стратегічних напрямів гарантування безпечних умов праці працівників галузі та шляхів їх ефективної мінімізації. Умови праці у фармацевтичній промисловості мають свої особливості. На підприємствах, що належать до фармацевтичної галузі, наявна гостра потреба в дотриманні всіх норм з безпеки та гігієни праці. Особливу увагу необхідно звернути на вплив психофізіологічного чинника: напруженість праці та вимушена робоча поза, а також монотонність праці та виконання однотипної роботи, стереотипних робочих рухів. Працівники фармацевтичної промисловості можуть піддаватися впливу потенційно шкідливих факторів, як-от: пари розчинників, пил лікарських засобів, біологічні речовини, високі або низькі температури, радіація тощо. Особливо небезпечними є виробничі зони, де змішуються активні фармацевтичні інгредієнти або ведеться стерильне виробництво. У зв’язку із цим розроблено основні напрями охорони праці у фармації. До них належать: упровадження системи вентиляції та очищення повітря; використання засобів індивідуального захисту (ЗІЗ); регулярні медичні огляди персоналу; інструктажі та навчання з охорони праці; організація безпечного зберігання, обліку й утилізації хімічних речовин; відповідність стандартам GMP (належної виробничої практики).
ПОКАЗНИКИ ПСИХОЕМОЦІЙНОГО СТАНУ ЯК ПІДҐРУНТЯ ДЛЯ СИСТЕМНОГО МОНІТОРИНГУ МЕНТАЛЬНОГО ЗДОРОВ’Я ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ
У статті представлено результати комплексного дослідження показників психоемоційного стану військовослужбовців як підґрунтя для побудови системного моніторингу ментального здоров’я в умовах бойової діяльності. Актуальність дослідження зумовлена зростанням психоемоційного навантаження на військовослужбовців унаслідок тривалого впливу бойових та хронічних стрес-факторів, а також необхідністю переходу від фрагментарної психодіагностики до динамічного, багаторазового оцінювання психоемоційних ризиків на доклінічному рівні. Метою дослідження було виявлення взаємозв’язків між показниками ситуативної тривожності, дезадаптивних проявів, посттравматичних симптомів та інтенсивності стрес-факторів з метою наукового обґрунтування системного моніторингу ментального здоров’я військовослужбовців. У дослідженні використано психодіагностичні методики: шкалу ситуативної тривожності Спілбергера (STAI), експрес-опитувальник дезадаптивності (О. Приходько), первинний скринінг посттравматичного стресового розладу та методику оцінки стрес-факторів військової служби. Статистичний аналіз здійснювався з використанням кореляційного аналізу Пірсона. Вибірку склали 41 військовослужбовець, які проходили службу в умовах воєнних дій. Отримані результати засвідчили наявність статистично значущих позитивних кореляцій між рівнем ситуативної тривожності, інтегральним показником дезадаптації, посттравматичними проявами та інтенсивністю стресового навантаження. Встановлено, що інтегральний показник дезадаптації займає центральне положення у структурі психоемоційних взаємозв’язків, поєднуючи підвищену тривожність, посттравматичні симптоми та хронічний вплив стрес-факторів. Це дозволяє розглядати дезадаптацію як ключовий ранній маркер психоемоційних порушень, що передує формуванню клінічно виражених форм посттравматичного стресового розладу. Зроблено висновок, що показники психоемоційного стану доцільно використовувати як базові індикатори для побудови системи системного моніторингу ментального здоров’я військовослужбовців, спрямованої на раннє виявлення дезадаптаційних змін, профілактику психічних розладів та підвищення ефективності медико-психологічного забезпечення в умовах воєнного навантаження.
ВПЛИВ ІРРАЦІОНАЛЬНИХ ПЕРЕКОНАНЬ НА ФОРМУВАННЯ РОЛЬОВОЇ ВІКТИМНОСТІ ПІДЛІТКІВ У ВОЄННИХ УМОВАХ
У статті аналізується взаємозв’язок між ірраціональними переконаннями, сформованими в дитинстві, та рівнем рольової віктимності підлітків, які проживають у регіонах із різним рівнем воєнної небезпеки. Ірраціональні переконання розглядаються як відносно стабільна когнітивно-особистісна характеристика, тоді як рольова віктимність – як психологічний феномен, чутливий до впливу несприятливих соціальних обставин. Зазначається, що зміст ірраціональних переконань не визначається зовнішніми умовами безпеки, проте ці умови можуть впливати на прояви й інтенсивність рольової віктимності. Метою дослідження є аналіз особливостей взаємозв’язку між ірраціональними переконаннями та схильністю до рольової віктимності в підлітків, а також виявлення можливих відмінностей у проявах цього взаємозв’язку залежно від умов проживання в регіонах з різним рівнем воєнної небезпеки. Отримані результати підтверджують системний характер зв’язку між формами рольової віктимності й ірраціональними переконаннями, що зумовлюють дезадаптивні способи переживання труднощів і міжособистісної взаємодії. У першій групі, до якої ввійшли неповнолітні, що проживають у регіоні з низьким рівнем воєнної небезпеки (місто Ужгород), позиція та статус жертви пов’язані з катастрофізацією, повинністю стосовно себе й інших, низькою толерантністю до фрустрації та неадекватною самооцінкою. У другій групі, яка включає неповнолітніх, що проживають у регіоні з високим рівнем воєнної небезпеки (місто Тростянець Сумської області), ігрова роль жертви асоціюється з низькою толерантністю до фрустрації, катастрофізацією та порушеннями самооцінки, тоді як соціальна роль жертви пов’язана з ірраціональними переконаннями заниженої самооцінки.
ІСТОРІЯ ВИНИКНЕННЯ ТА РОЗВИТКУ ПОНЯТТЯ «РОЗЛАД АУТИСТИЧНОГО СПЕКТРА» У ПСИХОЛОГІЧНІЙ РЕТРОСПЕКТИВІ
Поняття аутизму пройшло кардинальну трансформацію від вузько визначеного діагнозу до розуміння спектра нейророзвитку. Термін «аутизм» уведений швейцарським психіатром П Е. Блейлером у 1911 році як симптом дитячої шизофренії. Поворотним моментом стали 1943–1944 роки, коли американський психіатр Лео Каннер і австрійський педіатр Ганс Аспергер незалежно описали два синдроми з різними рівнями функціонування. Період 1949–1960-х років позначений помилковою теорією «холодної матері», яка приписувала аутизм емоційній холодності батьків. Ця психоаналітична парадигма домінувала аж до 1960-х років, коли генетичні дослідження почали розкривати біологічні основи розладу. Революційний внесок британського психіатра Лорни Вінг у 1970–1980-х роках кардинально змінив розуміння аутизму. На основі її дослідження “Camberwell Study” була запропонована концепція аутистичного спектра замість дискретних категорій. Л. Вінг розробила тріаду порушень: соціальна взаємодія, соціальна комунікація та соціальна уява, яка стала визначенням аутизму. Вона також популяризувала синдром Аспергера в західній науці. Сучасне розуміння характеризується переходом від категоріальних до трансдіагностичних моделей, визнанням генетичної гетерогенності й розробленням стандартизованих критеріїв (DSM-5, МКХ-10). Поширеність зросла із прогнозованих 1 із 2 500 дітей (1960-ті роки) до 1 із 88–100 дітей (2010–2020-ті роки), що свідчить про покращення діагностики й розширення розуміння спектра. Історія розладу аутистичного спектра демонструє еволюцію наукового знання, методологічних підходів, суспільної свідомості й гуманізму в розумінні особливостей нейророзвитку.
АНАТОМІЯ ШТУЧНОГО ЩАСТЯ: НЕЙРОБІОЛОГІЧНІ МЕЖІ ФАРМАКОЛОГІЧНОЇ ІМІТАЦІЇ
Попри розширення арсеналу психофармакології, досягнення стійкого благополуччя пацієнтів залишається викликом. Редукціоністське зведення щастя до концентрації нейромедіаторів стимулює хибні спроби хімічної індукції афекту, ігноруючи еволюційні механізми адаптації мозку. Матеріали і методи. Проведено бібліосемантичний аналіз літератури з фокусом на нейроанатомію систем винагороди, теорію алостазу та молекулярні механізми дії психоактивних речовин. Результати. Аналіз отриманих даних демонструє, що мозок функціонує як складна система прогнозування, де емоції виступають не як самоціль, а як сигнали «помилки передбачення винагороди». Доведено, що фармакологічні агенти (опіоїди, психостимулятори) спричиняють інтенсивну, але нефізіологічну стимуляцію рецепторів без відповідного поведінкового та семантичного контексту. Це призводить до дисоціації між процесами «бажання» (wanting, дофамін-залежний процес) і «отримання насолоди» (liking, опіоїд-залежний процес). Встановлено, що пряма хімічна стимуляція неминуче активує гомеостатичні й алостатичні механізми протидії (opponent-process theory). Ключову роль у цьому відіграє гіперактивація латеральної габенули («центру розчарування») та системи динорфін/каппа-опіоїдних рецепторів, які пригнічують вивільнення дофаміну й індукують дисфорію для відновлення рівноваги. Висновки. Фармакологія не здатна генерувати автентичне щастя через відсутність контекстуальної валідації сигналу. Її роль є пермісивною, а не генеративною: відновлення нейропластичності та зниження стресу створюють біологічне підґрунтя для емоційної регуляції через реальний досвід, а не замінюють його.
АНТИКРИХКІСТЬ У КОНСУЛЬТАТИВНІЙ ПРАКТИЦІ: ЯК ПРАЦЮВАТИ ІЗ ТРАВМАТИЧНИМ ДОСВІДОМ ЧЕРЕЗ РОЗВИТОК РЕСУРСІВ
У статті здійснено теоретико-методологічний аналіз антикрихкісного підходу як перспективного напряму психологічного консультування в роботі із травматичним досвідом. Актуальність дослідження зумовлена зростанням рівня психічної травматизації населення України в умовах повномасштабної війни, що супроводжується високою поширеністю симптомів посттравматичного стресового розладу, порушенням адаптаційних механізмів і зниженням звернень по професійну психологічну допомогу. Показано, що традиційні травма-фокусовані підходи, орієнтовані переважно на зменшення симптомів і стабілізацію стану, не завжди забезпечують активний розвиток внутрішніх ресурсів особистості та формування довготривалих адаптивних стратегій. Обґрунтовано доцільність запровадження антикрихкісної парадигми в консультативну практику, відповідно до якої стрес і травматичний досвід розглядаються не лише як деструктивні чинники, що порушують психологічну рівновагу особистості, а і як потенційні ресурси для її подальшого розвитку. У межах цього підходу акцент переноситься із суто симптоматичного подолання наслідків травми на активізацію внутрішнього потенціалу клієнта, формування здатності до усвідомленого використання кризових подій для зміцнення життєстійкості, психологічної зрілості й адаптивних можливостей. Визначено ключові напрями реалізації антикрихкісного підходу, зокрема системну роботу із внутрішніми і зовнішніми ресурсами клієнта, розвиток навичок гнучкої адаптації до стресових впливів і її інтеграція в життя особистості, що створює підґрунтя для формування стійких і водночас динамічних стратегій подолання кризових ситуацій. Проаналізовано практичні методи впровадження антикрихкісного підходу, серед яких особливу роль відіграють психоедукація, практики усвідомленості та поведінкові експерименти, що сприяють підвищенню саморегуляції та формуванню гнучких моделей реагування на кризові ситуації. Зроблено висновок, що антикрихкісний підхід створює умови для переходу від моделі відновлення до моделі розвитку, у межах якої травматичний досвід стає чинником активізації внутрішнього потенціалу особистості.
ВИБІРКОВИЙ КУРС ДЛЯ ПРОФІЛЬНОЇ ОРІЄНТАЦІЇ ПІДЛІТКІВ: ПСИХОЛОГІЧНА КОНЦЕПЦІЯ РОЗВИТКУ ОСОБИСТІСНОГО САМОВИЗНАЧЕННЯ
У статті розглянуто проблему профільної орієнтації підлітків у контексті розвитку особистісного самовизначення як провідного психологічного новоутворення підліткового віку. Обґрунтовано актуальність переходу від інформативно-педагогічної моделі профорієнтації до психологічно орієнтованого підходу, спрямованого на формування рефлексії, ціннісно-смислової сфери та суб’єктної позиції особистості. Представлено психологічну концепцію вибіркового курсу для профільної орієнтації підлітків, побудовану на інтеграції положень теорії психосоціального розвитку Е. Еріксона, концепцій професійного самовизначення Дж. Голланда та Д. Супера, а також гуманістичного підходу К. Роджерса. Описано структуру та зміст програми вибіркового курсу «На шляху вибору», визначено його цілі, завдання, принципи реалізації, методи та засоби корекційного впливу. Особливу увагу приділено психоедукаційним, рефлексивним, інтерактивним методам і методам розвитку навичок ухвалення рішень, що сприяють усвідомленню підлітками власних інтересів, здібностей і освітньо-професійних перспектив. Показано значення психолого-педагогічного супроводу та створення психологічно безпечного освітнього середовища для ефективності профільної орієнтації. Подано результати емпіричного дослідження ефективності програми, проведеного на основі комплексної психодіагностики та повторного вимірювання показників особистісного самовизначення. Використання G-критерію знаків дозволило виявити статистично значущу позитивну динаміку професійних інтересів, типів мислення та готовності дев’ятикласників до усвідомленого вибору профілю навчання. Зроблено висновок про доцільність упровадження психологічно обґрунтованих вибіркових курсів як ефективного засобу підтримки особистісного й освітнього самовизначення підлітків.
ОСОБЛИВОСТІ ПРОФІЛЮ ПСИХОПАТОЛОГІЧНИХ ПРОЯВІВ У ПАЦІЄНТІВ З ФУНКЦІОНАЛЬНИМИ ГАСТРОІНТЕСТИНАЛЬНИМИ ТА СОМАТОФОРМНИМИ РОЗЛАДАМИ
У статті представлені особливості прояву основних категорій психопатологічних порушень в контингентах пацієнтів з функціональними гастроінтестинальними розладами та соматоформними розладами. Дослідження проведено у проспективному дизайні. Група дослідження 1 (ГД1) включала в себе 21 пацієнта з діагнозом Синдром подразненого кишечника. Група дослідження 2 (ГД2) включала в себе 24 пацієнти з непсихотичною психопатологією, у яких основним клінічним проявом розладу були симптоми порушення функції ШКТ аналогічні до проявів ФГР. Група порівняння (ГП) складалася з 49 осіб, що взяли участь у дослідженні як волонтери. Основним методом дослідження є SCL-90-R. Результати дослідження демонструють, що кількісно загальний профіль психопатологічних проявів в ГД1 в цілому співпадає з таким в ГД2 та демонструє відносно високі рівні за категоріями SOM, O-C, DEP та ANX. У ГД1 показники за доменами SOM (p=0,03), ANX (p<0,01) та PSY (p=0,02) були вищими. Показник GSI не демонструє статистично значущих відмінностей. Встановлено, що обидві клінічні групи статистично значущо відрізнялися від здорових добровольців за всіма категоріями проявів. Результати якісного порівняння ГД1 та ГД2 демонструють, що кількість випадків вираженого прояву психопатологічних порушень (середнє значення >2 балів), та, що важливо, профіль (тобто частота таких випадків в окремих категоріях), а також кількість випадків відповідної загальної важкості симптомів (GSI) є аналогічним. Єдиним виключенням з даного спостереження є частота випадків вираженого прояву явищ психотизму (PSY), яка є нижчою в ГД2. Таким чином, встановлено, що обидві групи дослідження мають статистично більш виражені прояви психопатологічних порушень за більшістю доменів SCL-90-R, ніж контроль. Результати порівняння ГД1 та ГД2 демонструють, що кількість випадків вираженого прояву психопатологічних порушень та профіль, а також кількість випадків відповідної GSI є аналогічним.