САМОКОНТРОЛЬ, САМОВЛАДАННЯ ТА САМОПОВАГА ЯК ПІДҐРУНТЯ ЛІДЕРСТВА МАЙБУТНІХ ОСВІТЯН
У статті досліджується взаємозв’язок між емоційним, когнітивним та вольовим контролем поведінки, екзистенційним, особистісним, подієвим самовладанням та самоповагою, які є ключовими ресурсами саморегуляції лідера, з проявами трансформаційного й транзакційного лідерства майбутніх фахівців освітньої галузі. Результати емпіричного дослідження проявів лідерської позиції майбутніх освітян, що навчаються в Харківському національному педагогічному університеті імені Г. С. Сковороди, засвідчили позитивний вплив емоційного, когнітивного й вольового контролю, подієвого самовладання, а також самоповаги, пов’язаної з ефективністю дій та зовнішністю на прояви трансформаційного лідерства (вплив, вміння надихати, інтелектуальна стимуляція, індивідуальний підхід) і мотивацію. Виявлено наявність позитивних кореляційних зв’язків самоповаги, пов’язаною з успішністю соціальних відносин та екзистенційного самовладання з такими показниками трансформаційного лідерства майбутніх фахівців, як здатність впливати, надихати й інтелектуально стимулювати здобувачів освіти. Порівняння середніх значень за досліджуваними показниками саморегуляції підтвердило наявність статистично значущих відмінностей у групах майбутніх педагогів з розвиненою і нерозвиненою лідерською позицією за показниками емоційного, когнітивного та вольового контролю поведінки, подієвого самовладання й самоповаги, зумовленої ефективністю дій і зовнішністю. За результатами факторного аналізу визначено перший «Прийняття невизначеності, самовладання та самоконтроль поведінки» (4,302; 25,3 %) і третій фактори «Самоповага, зумовлена зовнішністю й успішною взаємодією з іншими» (2,402; 14,1 %) у психологічній структурі особистості «лідерів», що доводить значущість досліджуваних показників саморегуляції особистості для формування лідерської позиції в системі освіти. Отримані результати сприятимуть удосконаленню програми роботи з формування стійкої лідерської позиції майбутніх освітян.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПСИХОЛОГІЧНИЙ ЗМІСТ КОНЦЕПТІВ ТРАВМА, ПТСР ТА ПОСТТРАВМАТИЧНЕ ЗРОСТАННЯ: СИСТЕМНИЙ АНАЛІЗ
У статті здійснено системний аналіз психологічного змісту базових концептів сучасної психотравматології – «травма», «посттравматичний стресовий розлад» (далі – ПТСР) та «посттравматичне зростання» (далі – ПТЗ). Показано, що в науковому дискурсі поняття «травма» виходить за межі суто медико-біологічного розуміння і трактується як психосоціальний феномен, що поєднує індивідуальне переживання, культурний контекст та соціальні умови. Концепт ПТСР аналізується як нормативна діагностична категорія, закріплена в міжнародних класифікаціях (DSM-5, ICD-11), яка визначає спектр симптомів, пов’язаних із порушенням адаптаційних механізмів після впливу травматичної події. Водночас окреслюється низка дискусійних моментів щодо універсальності критеріїв ПТСР та впливу культурних відмінностей на його клінічну презентацію. Особливу увагу приділено феномену посттравматичного зростання, який у сучасних дослідженнях розглядається як результат складної взаємодії когнітивних процесів (реконструкція базових переконань, пошук сенсу), наративних стратегій (переосмислення травматичного досвіду в життєвій історії), екзистенційних факторів (ціннісні зсуви, духовність) та соціальної підтримки. Показано, що ПТЗ не є автоматичним наслідком травми, а формується лише за наявності певних індивідуальних і середовищних умов, включно з терапевтичними втручаннями. Здійснений системний аналіз дає змогу інтегрувати зазначені концепти в єдине дослідницьке поле, що допомагає уникнути редукціонізму та краще зрозуміти спектр психологічних реакцій на травму: від патологічних форм (ПТСР) до можливостей трансформаційного розвитку (ПТЗ). Робиться висновок про необхідність подальшої розробки мультидисциплінарних моделей, які поєднуватимуть когнітивні, екзистенційні та культурно-контекстуальні підходи до вивчення травматичного досвіду. Додатково підкреслюється практична значущість отриманих результатів для психотерапевтичної та психоосвітньої практики, оскільки інтеграція знань про травму, ПТСР і ПТЗ сприяє формуванню ефективних стратегій підтримки індивідів і спільнот, підвищує ресурсність фахівців та відкриває перспективи для створення програм психологічної допомоги в кризових і посткризових умовах.
ВПЛИВ ТРИВОГИ, ТРИВОЖНОСТІ ТА ТРИВОЖНИХ РОЗЛАДІВ НА ПЛАНУВАННЯ КОНСУЛЬТУВАННЯ: ПСИХОЛОГІЧНИЙ І СОМАТИЧНИЙ АСПЕКТ
У статті проаналізовано сутність тривоги як реакції психіки, що допомагає особистості мобілізувати всі системи організму. Виокремлено, що тривога є захисною реакцією психіки людини. Представлено перелік соматичних та психологічних проявів тривоги. Визначено відмінності тривоги й тривожності. Проаналізовано поняття тривожності. Наведено класифікацію тривожності за різними критеріями. Надано розуміння тривожних станів та їх класифікація. Проведене дослідження дало змогу зрозуміти взаємозалежність феноменів тривоги, тривожності й тривожних розладів. Тривога наявна як у стані тривожності, так і в тривожних розладах, однак її ступінь впливу на психіку особистості відрізняється. Планування консультування та визначення напрямів роботи з клієнтом відбувається лише після формування запиту. Запит висвітлює проблему, яку намагається вирішити клієнт, та очікуваний результат від роботи. Його формулювання не завжди адекватне. Під час діагностування станів тривоги, тривожності й тривожних розладів запит потребує коригування, що необхідно враховувати, плануючи консультування. Для з’ясування рівня тривоги необхідно виявити: психологічні та соматичні симптоми стану; зміни в повсякденній життєдіяльності, соціальних зв’язках, поведінці та системі самоконтролю; внутрішню нестабільність; відсутність здатності до задоволення. Крім того, виявлення розладів потребує використання спеціальних опитувальників. Працюючи з тривогою, тривожністю та тривожними розладами в різних поєднаннях, використовують такі етапи плану консультування: використання фармакотерапії, різноманітних видів психотерапії та методик розслаблення й концентрації, формування зміни стратегії та способу життя.
РОБОТА ВИКЛАДАЧА В ПОСТІЙНОМУ СТРЕСІ ЯК ТРЕНД СЬОГОДЕННЯ
Метою статті є висвітлення проблемних моментів у системі вищої освіти країни, а саме – аналіз ситуації, яка склалася в системі вищої освіти за останні роки, простеження тенденцій, що намітилися в їхній динаміці, виявлення першопричин та можливих наслідків цих тенденцій. Ідеться про роботу викладачів у постійному стресовому стані, що є негативним трендом сьогодення. Наслідком роботи педагогів у таких умовах є виникнення синдрому професійного вигорання, що може бути спланованим процесом штучного скорочення викладацького складу. Наведене припущення в статті підкріплюється прикладами постійних змін у вимогах до викладачів відповідно до Ліцензійних умов провадження освітньої діяльності в сторону ускладнення їх виконання. Проаналізовано декілька чинників, які сприяють професійному вигоранню педагогів, а саме: 1) дефіцит часу для виконання професійних функцій на тлі збільшення обсягів роботи з документацією; 2) робочі перевантаження, перевищення норми тривалості робочого часу; 3) низький рівень матеріальної мотивації за значних обсягів виконуваної роботи. В умовах, коли поняття «стандарт вищої освіти» підмінюється поняттям «стандартизація вищої освіти», варто звернути увагу на широке застосування цифрових технологій у сфері освіти. Анонсується, що під цифровими освітніми технологіями розуміють використання різноманітних електронних засобів та програмного забезпечення з метою покращення якості навчання й забезпечення доступу до знань здобувачам освіти та викладачам. У статті здійснено спробу привернути увагу до нового тренду сьогодення – до цифровізації, яка в освіті має як свої переваги, так і недоліки. Цей тренд впевнено увійшов в навчальний простір з пандемією COVID-19 та з поширенням бойових дій на території країни. Відмічається, що комплексна цифровізація навчального процесу набирає обертів, що може призвести до непередбачуваних негативних наслідків як для особистості, так і для суспільства загалом. Під час роботи над статтею використано методи спостереження та порівняння, метод експертних оцінок, метод єдності аналізу та синтезу, метод моделювання.
ДОСЛІДЖЕННЯ ОСОБЛИВОСТЕЙ САМОСТАВЛЕННЯ ПІДЛІТКІВ ТА ПСИХОЛОГІЧНІ УМОВИ ЙОГО КОРЕКЦІЇ
У статті розглянуто актуальні проблеми формування самоставлення особистості в підлітковому віці, що є критично важливим етапом для становлення ідентичності та психологічного благополуччя. Акцентується увага на викликах сучасного соціокультурного середовища, зокрема впливі медіа та високих соціальних вимог, що можуть деформувати самосвідомість підлітків. Метою дослідження став усебічний аналіз психологічних особливостей самоставлення у вибірці із 62 підлітків віком 11–14 років. Використано комплекс психодіагностичних методик, який спрямований на вивчення когнітивного, емоційно-ціннісного та конативного компонентів самоставлення, зокрема, методика «Хто Я?» (адаптація М. Кун, Т. Макпартленд), опитувальник В. Століна, С. Пантилєєва, шкала самооцінки Розенберга та інші. Отримані результати виявили суттєві гендерні відмінності: хлопчики схильні до самоідентифікації через соціальні ролі та досягнення, демонструючи вищі показники самокерівництва, тоді як дівчатка більше орієнтовані на внутрішній світ, емоції та міжособистісні стосунки, що часто супроводжується підвищеною самокритикою. Також у дівчаток зафіксовано значний розрив між реальним та ідеальним «Я». Для обох статей характерний високий рівень домагань та середній рівень саморегуляції, що є рушійною силою розвитку. Висновки підкреслюють необхідність диференційованої психолого-педагогічної підтримки, яка враховуватиме індивідуальні та гендерні особливості для формування адекватної самооцінки та ефективних стратегій саморегуляції. У статті наведено практичні рекомендації для педагогів і батьків, спрямовані на створення сприятливого освітнього середовища, розвиток самосвідомості та навичок саморегуляції в підлітків.
ДОСЛІДЖЕННЯ КОМОРБІДНОСТІ ПОСТТРАВМАТИЧНОГО СИНДРОМУ ТА МІННО-ВИБУХОВОЇ ТРАВМИ СЕРЕД ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ (ЗА ДОСВІДОМ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ)
У статті подано результати дослідження коморбідності посттравматичного стресового розладу (далі – ПТСР) і мінно-вибухової травми (далі – МВТ) серед військовослужбовців, які брали участь у бойових діях під час російсько-української війни. Показано, що поєднання психічних і неврологічних наслідків бойових дій значно підвищує ризик розвитку ПТСР та ускладнює його перебіг. Мета роботи – з’ясувати зв’язок між тяжкістю та типом мінно-вибухових ушкоджень і вираженням симптомів ПТСР, а також оцінити ефективність основних терапевтичних підходів. У дослідженні взяли участь 100 військовослужбовців із контузіями, осколковими та комбінованими пораненнями. Для діагностики використано PCL-5 та CAPS‑5. Виявлено прямий кореляційний зв’язок між тяжкістю травми і рівнем симптоматики (r = 0,77 для PCL‑5; r = 0,69 для CAPS-5; p < 0,001). Найвищі показники ПТСР спостерігалися при комбінованих ураженнях. Найефективнішими методами терапії стали когнітивно-поведінкова терапія та EMDR, що забезпечили зниження симптомів на 40–45 % і ремісію в понад 70 % пацієнтів. Фармакотерапія мала допоміжний характер і демонструвала помірний ефект. Отримані результати підтверджують необхідність комплексного лікувально-реабілітаційного підходу, що містить психотерапію, медикаментозне лікування, нейрореабілітацію та довгостроковий супровід військових.
РОЛЬ ДИФЕРЕНЦІАЛЬНОЇ ПСИХОЛОГІЇ У ВИВЧЕННІ МІЖЕТНІЧНИХ КОНФЛІКТІВ: ІСТОРИКО-ПСИХОЛОГІЧНИЙ АНАЛІЗ ТА СУЧАСНІ МОЖЛИВОСТІ ПСИХОЛОГІЧНОГО КОНСУЛЬТУВАННЯ, ПСИХОКОРЕКЦІЇ, ПСИХОТЕРАПІЇ, ПСИХОПРОФІЛАКТИКИ Й СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНОГО ТРЕНІНГУ
У статті розглядається роль диференціальної психології у вивченні міжетнічних конфліктів, що є актуальною проблемою сучасного суспільства. Автори здійснюють історико-психологічний аналіз теоретичних концепцій, які визначають взаємозв’язок між індивідуальними особливостями особистості та схильністю до конфліктної поведінки в міжетнічних взаємодіях. Особлива увага приділяється сучасним методам психологічного впливу, серед яких психологічне консультування, психокорекція, психотерапія, психопрофілактика та соціально-психологічний тренінг. У роботі обґрунтовується необхідність комплексного підходу до вирішення міжетнічних конфліктів, що враховує диференціальні характеристики особистості та специфіку групової взаємодії. Аналіз сучасних досліджень показує, що інтеграція історико-психологічних знань із практичними методами психологічного впливу допомагає підвищити ефективність роботи психологів у навчальних закладах та професійних колективах. Висвітлюється значення міждисциплінарних зв’язків між освітніми компонентами «Історія психології», «Етнопсихологія», «Диференціальна психологія», «Психологія конфлікту», «Психологічне консультування», «Основи психокорекції», «Психотерапія», «Психопрофілактика» та «Основи психологічного тренінгу» для формування компетентностей майбутніх фахівців. Результати дослідження підтверджують, що диференціальна психологія є ключовим інструментом у прогнозуванні поведінки учасників конфлікту та виборі оптимальних методів психологічного втручання. Підкреслено необхідність міждисциплінарного підходу у вивченні міжетнічних конфліктів, що поєднує історико-психологічні дослідження, досягнення диференціальної психології та практичні інструменти консультування, психокорекції, психотерапії, психопрофілактики і тренінгу. Такий підхід не лише поглиблює розуміння психологічних механізмів конфліктної поведінки, а й сприяє розробці цілісних освітньо-професійних програм підготовки майбутніх психологів, здатних до комплексного вирішення міжетнічних проблем.
ЕМПІРИЧНЕ ВИВЧЕННЯ ОСОБЛИВОСТЕЙ ПСИХОЛОГІЧНОГО СУПРОВОДУ ПРОЦЕСУ АДАПТАЦІЇ ДІТЕЙ З ОСОБЛИВИМИ ОСВІТНІМИ ПОТРЕБАМИ В ЗАКЛАДІ ОСВІТИ
У статті висвітлено теоретичні аспекти процесу адаптації дітей з особливими освітніми потребами (далі – ООП) в закладі освіти. Проаналізовано ключові підходи до розуміння феноменів адаптації та інклюзії, визначено специфічні труднощі, з якими стикаються діти з ООП під час входження до загальноосвітнього закладу. Особливу увагу приділено ролі психологічного супроводу як важливого компонента інклюзивної освіти. Представлено результати емпіричного дослідження, спрямованого на вивчення ефективності психологічної підтримки дітей з ООП під час їх адаптації. Ця стаття спрямована на теоретичне висвітлення та практичне обґрунтування особливостей психологічного забезпечення процесу входження й пристосування дітей з особливими освітніми потребами до умов в інклюзивному середовищі. Розглянуто основні напрями, форми та методи роботи практичного психолога щодо сприяння успішній соціально-психологічній адаптації учнів у межах реалізації програми «Крок до успіху». Програма мала характер, спрямований на корекцію та розвиток і містила інтерактивні заняття, арттерапію, дихальні вправи, тренінги для педагогів і роботу з батьками. Дослідження здійснювалося з дітьми молодшого віку, які були поділені на експериментальну та контрольну групи, з урахуванням вікових та індивідуально-психологічних особливостей. Учасники експериментальної групи брали участь у спеціально розробленій програмі психологічного супроводу. Після проходження програми в експериментальній групи відбувалися значні позитивні зміни в емоційному стані, рівні комунікативної активності та загальній адаптованості до навчального середовища. У контрольній групі, яка навчалася без додаткового втручання, суттєвих змін не зафіксовано. Зроблено висновок про необхідність інтеграції психологічного супроводу в загальну систему інклюзивної освіти з метою забезпечення повноцінного розвитку, соціального благополуччя дітей з ООП. Визначено перспективи подальших досліджень щодо розробки адаптивних програм для різних нозологічних груп.
ПСИХОСОМАТИЧНІ РОЗЛАДИ В ПІДЛІТКІВ З ФУНКЦІОНАЛЬНИМИ ПОРУШЕННЯМИ ШЛУНКОВО-КИШКОВОГО ТРАКТУ (ОГЛЯД ЛІТЕРАТУРИ)
Функціональні гастроінтестінальні розлади (далі – ФГІР) у підлітковому віці є важливою медико-соціальною проблемою, яка потребує міждисциплінарного підходу. За даними останніх досліджень, в Україні в структурі захворюваності дітей шкільного віку хвороби шлунково-кишкового тракту становлять 49,97 на 1 000 дітей, а в деяких регіонах країни цей показник сягає 52,97. Функціональні розлади шлунково-кишкового тракту (далі – ШКТ) визнані самостійною нозологічною формою і розглядаються як психосоціальні захворювання. Проведені епідеміологічні дослідження показують, що поширеність ФГІР серед дітей коливається в межах 13–29 % залежно від регіону, методу оцінки та вікової групи. У підлітковій популяції ці показники особливо високі через підвищену психоемоційну вразливість. Це має особливе значення в період статевого дозрівання, коли більша частина підлітків має значні психологічні зміни, які впливають на соматичне здоров’я. Доведено, що тривалий психоемоційний стрес, тривожні й депресивні розлади можуть бути тригерами або модифікаторами перебігу функціональних розладів ШКТ. Тобто психосоматичні розлади є наслідком складної взаємодії між психологічними факторами та фізіологічними процесами. Водночас самі гастроінтестинальні симптоми можуть викликати вторинні психоемоційні реакції, формуючи замкнене патологічне коло. Метою статті є висвітлення сучасних уявлень про психосоматичні розлади в підлітків з функціональними порушеннями ШКТ, їх патофізіологічні механізми, діагностичні підходи та можливості мультидисциплінарної корекції. Що стосується діагностики психосоматичних розладів у підлітків із ФГІР, то вона базується на комплексному підході, який містить клінічну, психологічну, функціональну та соціальну оцінку. Діагностичні дослідження при ФГІР повинні бути індивідуалізовані відповідно до інформації, отриманої під час збору анамнезу та проведеного фізичного обстеження дитини. Своєчасність оцінювання відповідності норм розвитку психологічного та функціонального стану дитини важлива насамперед задля раннього виявлення можливих відхилень, планування своєчасних психологічних, педагогічних, медичних заходів.
ГОТОВНІСТЬ ТА ПСИХОЛОГІЧНИЙ ДОБРОБУТ СТУДЕНТСЬКОЇ МОЛОДІ У ПРОТИДІЇ ЕКОЛОГІЧНИМ ТА ЕПІДЕМІЧНИМ ЗАГРОЗАМ: МЕТОДИКА ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ В УМОВАХ ВІЙНИ
В умовах війни зросла необхідність методичного забезпечення психологічного готовності та добробуту студентської молоді протидіяти екологічним та епідемічним загрозам. Метою статі є оприлюднення методичного комплексу забезпечення її психологічної готовності впевнено протидіяти екологічним та епідемічним загрозам у контексті зміцнення емоційного компонента їхнього психологічного добробуту (далі – ПД) в умовах війни. Матеріали та методи: 1) вербальні, тілесно зорієнтовані й дихальні психотехнології забезпечення готовності та ПД; 2) скринінговий запитальник готовності студентської молоді протидії цим загрозам; 3) лінійка впевненості протидії їм. Основними мішенями забезпечення психологічної готовності молоді визначено негативні стани, які виникають у молоді в умовах воєнних загроз. На базі методики парадоксальної інтенції В. Франкла розроблено методичний комплекс. Як основний його компонент установлено механізм парадоксальної реакції щодо трансформації негативних станів у позитивні. Виокремлено два основні завдання практичних занять: 1) набуття учасниками вміння трансформації негативних станів у позитивні, емоційної стабілізації набутих станів; 2) зміцнення впевненості щодо цих позитивних станів. Для з’ясування рівнів готовності й упевненості розроблено Скринінговий запитальник готовності і Лінійку впевненості щодо неї. Сформульовано методичні рекомендації ведучому-фасилітатору щодо забезпечення ефективності практичних занять. Методичний комплекс сприятиме забезпеченню готовності та ПД студентської молоді протидіяти екологічним й епідемічним загрозам в умовах війни.
ПСИХОЛОГІЧНІ СТРАТЕГІЇ ІНТЕГРОВАНОГО УПРАВЛІННЯ КОНФЛІКТАМИ ТА СТРЕСОВИМИ СТАНАМИ
У статті висвітлено теоретико-методологічні основи розроблення психологічних стратегій інтегрованого впливу на конфліктні процеси та стресові стани, підкреслено необхідність їх комплексного застосування для підвищення адаптивних можливостей особистості й групових систем. Інтегративний підхід розглядається як синтез когнітивно-поведінкової терапії, позитивної психології, гештальт-терапії, системного підходу, кризового консультування, тілесно орієнтованих та арттерапевтичних технік. Підкреслено, що багатокомпонентні стратегії сприяють не лише зниженню рівня конфліктності та стресових реакцій, а й гармонізації особистісного розвитку, розвитку стресостійкості, соціальної компетентності та комунікативної гнучкості. Акцентовано увагу на важливості превентивної діагностики конфліктогенних факторів, прогнозуванні конфліктної динаміки та розробленні психокорекційних і тренінгових програм для конструктивної трансформації суперечностей. Управління конфліктами представлено як регульований процес, що передбачає ідентифікацію, профілактику та корекцію деструктивних взаємодій, а його ефективність залежить від застосування індивідуалізованих психотехнологій емоційної саморегуляції та розвитку рефлексивності. Стресові стани аналізуються як ключовий чинник дезорганізації когнітивних, емоційних і поведінкових патернів, що обґрунтовує необхідність когнітивно-поведінкових та тілесно орієнтованих інтервенцій для відновлення емоційної рівноваги. Обґрунтовано доцільність упровадження психоедукаційних програм розвитку стресостійкості, саморегуляції, емоційного інтелекту та рефлексивних здібностей. Наголошено на важливості формування навичок конструктивного вирішення конфліктів у стресогенних умовах як основи ефективного професійного й особистісного функціонування. Отримані результати мають практичне значення для фахівців у сфері психологічного консультування, психотерапії, HR-менеджменту, освіти та кризової інтервенції.
ОЦІНКА БЛАГОПОЛУЧЧЯ НАУКОВО-ПЕДАГОГІЧНИХ ПРАЦІВНИКІВ МЕДИЧНИХ ЗАКЛАДІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ В УМОВАХ ПСИХОЛОГІЧНОГО ДИСТРЕСУ
У статті проаналізовано рівень благополуччя серед науково-педагогічних працівників медичного університету за умови різного рівня психологічного дистресу. Відповідно до поставленої мети описана логічна схема дослідження та застосовуваний набір методів, що визначив методику експериментального дослідження. У 33,33 % науково-педагогічних працівників закладів вищої медичної освіти виявляється нормальний психологічний стан, у 27,08 % – легкий психологічний дистрес, у 15,63 % – помірний психологічний дистрес та у 23,96 % – сильний психологічний дистрес. Помірний психологічний дистрес найчастіше трапляється в жінок (93,33 %) молодого віку (медіана 39 років) з меншим досвідом роботи (медіана 12 років). Сильний психологічний дистрес частіше трапляється в жінок (78,26 %), при цьому вік і стаж роботи в цій групі значно вищі, ніж у групі з помірним дистресом. Аналіз психологічного благополуччя науково-педагогічних працівників свідчить, що найбільш вираженими показниками є «особистісний ріст» і «самоприйняття». Установлено, що при легкому рівні дистресу серед НПП діагностуються переважно особи із середнім рівнем прояву за показниками особистісного зростання (42,86 %) та керування середовищем (53,57 %), нижче середнього рівня за показниками самоприйняття (46,43 %) та автономії (46,43 %), тоді як майже паритетний розподіл з нижче середніми і вище середніми значеннями був характерний для цілей у житті та автономії. При помірному дистресі серед НПП діагностуються переважно особи з високим рівнем прояву автономії (42,86 %), цілей у житті (71,43 %) та позитивних стосунків з іншими (50,00 %), у той час як низькі показники самоприйняття були характерні для 42,86 % респондентів. Аналіз рівнів прояву показників психологічного благополуччя при сильному дистресі в НПП виявив, що нижче за інші показники в досліджуваній вибірці проявляються такі показники психологічного благополуччя, як особистісне зростання (у 41,67 % опитаних високий рівень прояву) та керування середовищем (у 50,00 % опитаних). Отримані результати підкреслюють необхідність цільових втручань, що допоможуть викладачам-медикам зберегти відчуття контролю та підтримати їхню психологічну стійкість.
БІОПСИХОСОЦІАЛЬНА МОДЕЛЬ ХРОНІЧНОГО БОЛЮ: ЕПІДЕМІОЛОГІЯ, МЕХАНІЗМИ ТА ПСИХОСОЦІАЛЬНІ ЧИННИКИ
Проведено систематичний огляд сучасної наукової літератури, присвяченої проблемі хронічного болю (далі – ХБ). Його поширеність у світі невпинно зростає, особливо серед населення середнього та старшого віку, що зумовлено старінням популяції, збільшенням її чисельності та впливом модифікованих факторів ризику, як-от ожиріння, низька фізична активність та куріння. Епідеміологічні дані свідчать про стійке зростання абсолютної кількості випадків хронічного болю в період з 1990 до 2021 року. Хронічний біль у попереку посідає перше місце серед причин втрати працездатності, а найвища його поширеність фіксується у віковій групі 40–69 років. Жінки частіше за чоловіків повідомляють про хронічний біль, зокрема в ділянці шиї та тазової області, що може бути зумовлено як біологічними, так і соціальними факторами. Низький рівень освіти та доходу, а також обмежений доступ до ресурсів охорони здоров’я корелюють з вищою частотою хронічного болю. Сучасна концепція розуміння ХБ ґрунтується на біопсихосоціальній моделі, що інтегрує біологічні, психологічні та соціальні чинники. Цей підхід визнає, що хронізація болю є результатом комплексної взаємодії периферичних та центральних нейрофізіологічних механізмів, психоемоційних станів (депресії, тривожності, катастрофізації) та соціального контексту. Актуальність дослідження зумовлена зростанням поширеності хронічного болю, його значним впливом на здоров’я та соціальне благополуччя, а також потребою в поглибленому вивченні взаємодії цих факторів. Проведене дослідження підтверджує, що хронічний біль є мультифакторним феноменом, який найкраще пояснюється в межах біопсихосоціальної моделі. Ефективний менеджмент ХБ вимагає комплексного підходу, що враховує взаємопов’язані біологічні, психологічні та соціальні детермінанти, що дає змогу розробляти ефективніші терапевтичні стратегії для покращення якості життя пацієнтів.
ПСИХОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ ВПЛИВУ СОЦІАЛЬНИХ МЕРЕЖ НА ФОРМУВАННЯ САМООЦІНКИ ПІДЛІТКІВ
У статті виділено позитивні та негативні психологічні аспекти впливу соціальних мереж на формування самооцінки підлітків. Наголошено на важливості дослідження механізмів впливу соціальних мереж на самооцінку підлітків з метою запобігання негативним наслідкам та сприяння їх здоровому розвитку в цифровому середовищі. Розглянуто визначення самооцінки як результату процесу, який триває впродовж усього життя людини. Виділено такі чинники формування самооцінки в підлітковому віці, як сім’я, реальні досягнення в навчанні та позашкільній діяльності, статус дитини серед однолітків, мотиваційно-смислова сфера дитини, зовнішні дані тощо. Вказано на те, що в процесі формування самооцінки підлітки схильні порівнювати себе з іншими, шукаючи підтвердження власної значущості та відповідності соціальним стандартам, а соціальні мережі значно розширюють можливості для такого порівняння. Із цих міркувань схарактеризовано такі негативні аспекти впливу соціальних мереж на психологічний стан та самооцінку підлітків: порівняння себе з іншими, залежність від схвалення та зовнішньої оцінки, викривлення уявлення про власну зовнішність, формування залежності від соціальних мереж, кібербулінг, викривлення життєвих пріоритетів. Визначено й позитивні аспекти впливу соціальних мереж на формування самооцінки підлітків, зокрема, самовираження та особистісне зростання, соціальна підтримка та зміцнення почуття належності, доступ до освітніх ресурсів та мотиваційного контенту, розвиток навичок цифрової грамотності, підтримка позитивного самосприйняття та прийняття себе. У висновку наголошено на необхідності формувати в підлітків критичне мислення та навички безпечного використання соціальних мереж, допомагати їм усвідомлювати реальний та ідеалізований образ у віртуальному просторі, а також розвивати стійкість до негативного впливу.
ТЕОРЕТИЧНІ ПІДХОДИ ДО ДОСЛІДЖЕННЯ ПСИХОЛОГІЧНИХ ОСОБЛИВОСТЕЙ ЖИТТЄДІЯЛЬНОСТІ ОСОБИСТОСТІ В ІНФОРМАЦІЙНОМУ ПРОСТОРІ
Статтю присвячено розгляду основних теоретичних підходів до дослідження психологічних особливостей життєдіяльності особистості в інформаційному просторі. Аргументовано, що розвиток засобів комунікації у ХХ столітті – це не просто ланцюг технічних винаходів, а глибокий цивілізаційний процес, що змінює образ особистості, її способи пізнання світу, комунікативну поведінку та навіть структуру внутрішнього психічного простору. Потреба в переході до інформаційного суспільства безпосередньо пов’язана зі зміною характеру впливу науково-технічного прогресу на життєдіяльність особистості. У цьому контексті особливої значущості набуває завдання формування соціально-психологічної моделі поведінки члена інформаційного суспільства. Ідеться про необхідність вивчення й розроблення ефективних механізмів впливу, які сприятимуть адекватній адаптації особистості до нових інформаційних реалій, забезпечуватимуть психологічну стійкість, підтримку ідентичності та зменшення міжпоколіннєвих розривів, що виникають на тлі цифрових трансформацій. Ці аспекти представлені в наукових роботах відомих зарубіжних та вітчизняних дослідників. Розглянуті теорії дають багатовимірну методологічну базу для аналізу: інформаційного простору як психогенного середовища; особистості як активного / пасивного суб’єкта споживання інформації; впливу медіа на формування смислів, ідентичності та життєвої активності. Зроблено висновок про те, що всі ці дослідження демонструють, що психологічна реальність життєдіяльності особистості в інформаційному просторі зазнає глибоких змін. Віртуальні технології не просто модифікують форми соціального спілкування, а створюють нові умови існування «Я», у яких особистість функціонує одночасно як автор, глядач і продукт інформаційного впливу. Перспективи подальших досліджень бачаться в особливій увазі до особистісного виміру, згідно з яким індивід дедалі більше дистанціюється від традиційних форм соціальної взаємодії, занурюючись у внутрішній світ афектів, сумнівів, рефлексій та екзистенційних пошуків. Типовими психологічними наслідками таких процесів є зростання психоемоційної самотності, фрагментація Я-концепції, відчуження від соціальних опор, зниження толерантності до фрустраційних факторів.
СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНІ ФАКТОРИ ВПЛИВУ РЕКЛАМИ НА СПОЖИВАЧІВ
Статтю присвячено теоретичному аналізу соціально-психологічних факторів впливу реклами на споживачів. Автори проаналізували ступінь розробленості проблеми, дослідили розвиток рекламного впливу на споживачів в історичному аспекті, уточнили сучасні методи та прийоми психологічного впливу реклами на споживачів, з’ясували соціально-психологічні особливості споживачів. Методологічну основу наукової роботи становлять загальнонаукові та спеціальні методи пізнання: методи порівняння та узагальнення, групування та систематизації, аналізу і синтезу та ін. Показано, що ключовими тенденціями у вивченні психологічного впливу реклами є акцент на емоційно-ціннісній природі впливу рекламних повідомлень; вивчення вербальної сугестії як інструменту маніпуляції свідомістю; аналіз реклами як чинника соціалізації і формування норм поведінки. Проаналізовано основні теоретико-методологічні підходи, що доповнюють і розкривають різні аспекти феномену реклами як соціально-психологічного явища. Зокрема, комунікативно-функціональний підхід, психологічний підхід, когнітивний підхід, сугестивний підхід. Зроблено висновок про те, що інтеграція зазначених підходів формує багатовимірну теоретичну платформу для дослідження реклами як складного психологічного феномену, що впливає на когнітивні, емоційні, мотиваційні та поведінкові аспекти особистості в контексті соціокультурної дійсності. На основі системного узагальнення теоретичних підходів сучасних науковців виокремлені ключові етапи еволюції реклами в контексті соціально-психологічних і комунікативних трансформацій. Здійснений аналіз становлення реклами крізь призму соціально-психологічних парадигм дає підстави розглядати її не лише як компонент економіки споживання, а і як потужний соціально-психологічний феномен, який формує смислові структури, впливає на свідомість і підсвідомість індивіда, а тому визначає його поведінкові моделі та соціальну поведінку загалом. Обґрунтовано, що соціально-психологічні особливості споживачів є багатокомпонентною системою, яка визначає не лише індивідуальні моделі споживчої поведінки, а й характер взаємодії особистості з інформаційно-комунікативним середовищем у межах ринку. Практичні дослідження підтверджують, що споживач є активним суб’єктом, чия поведінка формується під впливом не лише потреб чи вподобань, а й соціальних очікувань, групових норм, культурних орієнтирів та індивідуальної ідентичності.
ТЕОРЕТИЧНА МОДЕЛЬ ДОСЛІДЖЕННЯ ПСИХОЛОГІЧНОГО ДОБРОБУТУ ВІЙСЬКОВИХ КАПЕЛАНІВ ТА СТРАТЕГІЙ ЙОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ В УМОВАХ ВІЙНИ
Актуальність дослідження зумовлена створенням капеланської служби в силових структурах України та залученням капеланів до виконання службових обов’язків з надання духовно-психологічної допомоги військовослужбовцям ЗСУ в умовах впливу на їх психологічний добробут деструктивних чинників війни. Водночас бракує наукових досліджень та практичних розробок із забезпечення їх психологічного добробуту в цих умовах. Метою статті є розробка теоретичної моделі дослідження психологічного добробуту (далі – ПД) капеланів, яка б ураховувала деструктивні та конструктивні чинники впливу на їх ПД в умовах війни та стратегії його забезпечення. У статті проаналізовано й систематизовано основні результати вітчизняних та зарубіжних досліджень ПД особистості в умовах мирного часу й війни. На основі аналізу цих результатів розроблено теоретичну модель дослідження, центральним компонентом якої визначено ПД капеланів згідно зі шкалами К. Ріфф. До моделі внесено комплексні деструктивні та конструктивні чинники впливу на нього. Серед деструктивних чинників виокремлено: симптоми травмівних стресових станів (далі – СТСС), професійне вигорання, моральну шкоду. Серед конструктивних чинників зазначено: резильєнтність, ресурсне стресодолання й позитивне релігійне долання. Особливу увагу в теоретичній моделі приділено стратегіям забезпечення ПД в умовах війни, розроблено їх класифікацію та систематизацію з погляду безпосереднього й опосередкованого впливу на ПД капеланів. Також згідно із загальними психологічними вимірами особистості виокремлено індивідуально-психологічні та соціально-психологічні стратегії, а за способом духовно-психологічного забезпечення ПД – світські та релігійні, які розглянуті в роботі у їх взаємодії. Розроблена теоретична модель дасть змогу комплексно дослідити ПД капеланів, урахувати деструктивні та позитивні чинники впливу на нього і стратегії його забезпечення в умовах війни.
ОПТИМІЗМ ЯК ЧИННИК МЕНТАЛЬНОГО ЗДОРОВ’Я ДІТЕЙ ТА ПІДЛІТКІВ
У статті розглядається зв’язок оптимізму з різними аспектами ментального здоров’я дітей і підлітків. Наголошується, що діти і підлітки є вразливими групами населення, тому проблема збереження ментального здоров’я представників цих вікових груп є дуже актуальною. Вказується, що оптимізм є особистісним фактором, який здатний протистояти негативним психологічним чинникам навколишнього середовища. Визначено, що оптимізм потенційно може покращити відносини дітей і підлітків з однолітками, хоча тут треба враховувати гендерні відмінності, а також необхідні додаткові емпіричні дослідження. Також оптимізм може протидіяти розвитку в дітей стресу, який пов’язаний із навчанням. Крім того, оптимізм може бути одним із чинників психологічного благополуччя підлітків, які часто зазнають дискримінації. Вказується на певну роль оптимізму в зменшенні симптомів посттравматичного стресового розладу в молодших підлітків. Позитивні переконання, які входять у структуру оптимізму як його складники, пов’язані з посттравматичним зростанням у цій віковій категорії. Оптимізм може бути корисним у ситуаціях, коли хвороба загрожує життю дітей та створює значний дискомфорт для їх функціонування, як фактор, що допомагає справлятися із цими негативними життєвими обставинами. Крім того, розвиток оптимізму в дітей і підлітків може сприяти зниженню в них суїцидальних думок. Вказується, що, будучи фактором протидії тривозі й депресії, оптимізм не завжди виконує цю роль відносно дітей. Можна припустити, що оптимізм знижує рівень депресії та тривоги в дітей тільки за наявності якихось інших факторів. Наголошується, що оптимізм, сформований у дитячому та підлітковому віці, може позитивно впливати на майбутнє доросле життя людини: підвищувати задоволеність життям та соціальну інтеграцію в дорослих, а також запобігати розвитку в них депресії.
ВИКОРИСТАННЯ ТЕХНІК АРТТЕРАПІЇ ЯК ЗАСІБ ПСИХОСОЦІАЛЬНОГО ВІДНОВЛЕННЯ ЕМОЦІЙНИХ СТАНІВ ЧЛЕНІВ РОДИН ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ
У статті досліджується проблема психоемоційного стану членів родин військовослужбовців у контексті тривалого соціального напруження, спричиненого воєнними подіями. Проведено теоретичний аналіз основних психологічних підходів до вивчення емоційних станів особистості в умовах хронічного стресу, психотравм та емоційної нестабільності. Окреслено специфіку переживань, характерних для родин військовослужбовців, як-от підвищена тривожність, емоційне виснаження, гіпервідповідальність, пригніченість і труднощі в адаптації. Особливу увагу приділено чинникам, що впливають на психоемоційне реагування в родинному середовищі: тривалому очікуванню, страху за життя близької людини, зміні життєвих ролей, високому рівню невизначеності та соціальній ізоляції. Підкреслюється необхідність раннього виявлення деструктивних емоційних проявів і запровадження психопрофілактичних та психокорекційних заходів. Арттерапія представлена як ресурсний напрям інтегративної психологічної допомоги, що гарантує безпечне середовище для емоційного вираження, символічного опрацювання травматичного досвіду та поступового емоційного відновлення. Розглянуто можливості використання таких технік, як ізотерапія, музикотерапія, драматерапія, танцювально-рухова терапія, колаж, артщоденник, з метою стабілізації емоційного фону, зниження внутрішньої напруги та підтримки саморегуляції. У межах статті здійснено первинне емпіричне дослідження з метою виявлення особливостей емоційного стану членів родин військовослужбовців. За результатами діагностики зафіксовано типові емоційні прояви: високий рівень тривожності, емоційне виснаження, порушення сну, часті коливання настрою. На основі отриманих даних запропоновано методичні рекомендації щодо впровадження арттерапевтичних практик у психологічну роботу з цією категорією осіб з урахуванням принципів етапності, індивідуального підходу та емоційної безпеки.
НЕЙРОПСИХОЛОГІЧНІ ВПРАВИ ДЛЯ КОРЕКЦІЇ ГРАФОМОТОРНИХ НАВИЧОК І ПРОСТОРОВИХ УЯВЛЕНЬ ДІТЕЙ МОЛОДШОГО ШКІЛЬНОГО ВІКУ
Статтю присвячено аналізу особливостей формування графомоторних навичок і просторових уявлень у дітей молодшого шкільного віку в контексті корекційної роботи. Графомоторні навички визначено як сукупність координованих рухів руки, що містять зорово-моторну координацію, точність окоміру та контроль сили натиску, а просторові уявлення – як здатність сприймати й маніпулювати просторовими образами, що є основою для письма. У статті виокремлено три етапи формування графічної навички, підкреслюючи важливість пропедевтичної підготовки для уникнення порушень у розвитку. Аналітичний етап пов’язаний із засвоєнням окремих елементів письмової дії та усвідомленням її змісту. Синтетичний – характеризується об’єднанням окремих елементів дії в цілісний моторний акт. Етап автоматизації полягає в завершенні формування графічної навички як автоматизованої дії, що виконується без потреби в усвідомленому поелементному контролі. Розвиток просторових уявлень пов’язаний із графомоторними навичками на нейрофізіологічному, когнітивному та функціональному рівні, оскільки письмо й малювання вимагають координації між зорово-просторовим сприйманням і рухами руки. Запропоновано систему нейропсихологічних вправ, включно із завданнями на дрібну моторику (малювання фігур, штрихування), зорово-просторову орієнтацію (копіювання візерунків, пазли), серіацію рухів і міжаналізаторні зв’язки, які сприяють нейропластичності мозку та формуванню нейронних зв’язків між тім’яними й моторними зонами. Наголошено, що недостатній розвиток просторових уявлень може призводити до помилок у письмі, як-от дзеркальне письмо чи порушення пропорцій, тоді як графомоторні вправи уточнюють просторове сприймання через сенсомоторний зворотний зв’язок. Наголошується на взаємозв’язку просторових уявлень і графомоторних навичок, що є важливим для успішного виконання навчальних завдань (письмо, малювання, геометрія).
ВПЛИВ ФАКТОРІВ БОЮ НА ПСИХОЛОГІЧНЕ ЗДОРОВ’Я ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ У РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКІЙ ВІЙНІ
У статті представлено поглиблений аналіз впливу психотравмувальних чинників бойового середовища на психологічне здоров’я українських військовослужбовців в умовах повномасштабної російсько-української війни. Обґрунтовано, що сучасний характер бойових дій, який вирізняється високою інтенсивністю, тривалістю та технологічністю, створює безпрецедентне навантаження на морально-психологічну стійкість особового складу. На основі аналізу наукових джерел та «Стандарту індивідуальної психологічної підготовки військовослужбовців ЗСУ» доведено, що бойовий стрес є універсальним та неминучим феноменом для кожного учасника бойових дій. У роботі запропоновано детальну класифікацію бойових стресорів, які поділено на дві ключові групи. Перша група специфічних стресорів містить фактори прямої загрози життю та здоров’ю: участь у боєзіткненнях, артилерійські обстріли, спостереження за загибеллю побратимів, отримання поранень та контузій, а також травматичний досвід полону й тортур. Наголошено, що ці чинники здатні викликати гострі стресові реакції та в довгостроковій перспективі призводити до розвитку посттравматичного стресового розладу. Друга група неспецифічних стресорів охоплює фактори, що мають кумулятивний, виснажливий ефект: тривала психоемоційна напруга, хронічне недосипання, фізичне виснаження, соціальна ізоляція, розлука з рідними, міжособистісні конфлікти та втрата довіри до командування. Ці чинники поступово підривають психологічні ресурси та можуть призводити до емоційного вигорання, депресивних станів і тривожних розладів. У статті детально розглянуто прояви бойового стресу на трьох рівнях: фізіологічному (порушення сну, вегетативні розлади), психологічному (тривожність, апатія, емоційна нестабільність) та поведінковому (агресивність, соціальна замкненість). Підкреслено, що ступінь впливу стресогенних факторів є індивідуальним і залежить від особистісних рис (зокрема, акцентуації характеру), рівня психологічної підготовленості та наявності захисних факторів, як-от висока мотивація, соціальна підтримка та згуртованість підрозділу. Робота узагальнює, що ефективне протистояння наслідкам бойового стресу вимагає впровадження комплексної системи психологічної підтримки, що містить підготовку, оперативне втручання та довготривалу реабілітацію, що є стратегічним завданням для збереження боєздатності нації.
ДОСЛІДЖЕННЯ ТРИВОЖНОСТІ В ДІТЕЙ СТАРШОГО ДОШКІЛЬНОГО ВІКУ В ПЕРІОД ВОЄННОГО СТАНУ
У статті представлено результати теоретичного аналізу проблеми тривожності в дітей старшого дошкільного віку в умовах воєнного стану. Підкреслено, що дошкільний період є чутливим етапом розвитку, під час якого формуються базові емоційні й соціальні навички, почуття безпеки та довіри до світу. Воєнні дії, вимушені міграції, втрата стабільного середовища та розлука з близькими є потужними психотравмувальними чинниками, які порушують адаптаційні механізми дитини. Проаналізовано сучасні дослідження, які підтверджують, що хронічна тривожність у дошкільників може призводити до формування тривожних розладів, депресій, посттравматичного стресового розладу, негативно впливати на емоційну стабільність та подальший особистісний розвиток. Установлено, що тривожність у дітей проявляється на емоційному (страх, дратівливість, емоційна нестабільність), поведінковому (розлади сну, уникання соціальних контактів, регресивні реакції) та когнітивному рівнях (труднощі концентрації, постійне відчуття небезпеки). Особливо значущими факторами, що знижують рівень тривожності, є емоційна стабільність батьків, збереження сімейних ритуалів, наявність соціальної підтримки та контакт з вихователями, здатними гарантувати атмосферу безпеки. Результати аналізу підтверджують, що успішна адаптація дітей дошкільного віку в умовах війни можлива лише за умови системної психоемоційної підтримки, яка містить комплекс заходів: ігрову та арттерапію, казкотерапію, розвиток емоційного інтелекту, роботу з батьками та педагогами. Наголошено на необхідності ранньої діагностики та своєчасної психологічної інтервенції для запобігання формуванню хронічних тривожних розладів. Зроблено висновок, що формування «факторів стійкості» в дітей старшого дошкільного віку – стабільності, передбачуваності, емоційної підтримки, соціальних зв’язків та культурних ресурсів – є ключовим завданням сучасної психології та педагогіки в період воєнного стану.
ГЕНДЕРНО ЗУМОВЛЕНЕ НАСИЛЬСТВО В УМОВАХ НАДЗВИЧАЙНИХ СИТУАЦІЙ: МІЖДИСЦИПЛІНАРНИЙ ОГЛЯД ФОРМ, ПРИЧИН І КОНТЕКСТІВ ПРОЯВУ
Гендерно зумовлене насильство (далі – ГЗН) постає одним із найгостріших викликів сучасності, оскільки воно порушує базові права людини та завдає тривалих психосоціальних наслідків для постраждалих. У «звичайних» умовах воно проявляється через сексуальне, фізичне, психологічне або економічне насильство, а також обмеження репродуктивних прав. У кризових контекстах вразливість людей до ГЗН зростає багаторазово. Такі ситуації не лише посилюють уже наявні форми насильства, а й створюють умови для виникнення нових, менш помітних проявів, що підривають цілісність особистості та соціальних зв’язків. Мета статті – здійснити міждисциплінарний огляд сучасних наукових джерел, спрямований на систематизацію даних про особливості поширення, форми та контексти прояву ГЗН у надзвичайних ситуаціях, а також на осмислення стратегій реагування та підтримки постраждалих. Огляд базується на рецензованих публікаціях 2019–2024 рр., серед яких систематичні огляди, метааналізи та емпіричні дослідження. У вибірку увійшли як матеріали з України, так і міжнародні звіти, що охоплюють понад 20 держав. Аналіз виконано станом на травень 2025 року. У дослідженні розглянуто аналізи поширення гендерно зумовленого насильства в періоди пандемії (COVID‑19), умовах стихійних лих, а також міжнародний досвід переживання періодів збройних конфліктів і пов’язане з цим масове переселення певних груп як у межах однієї країни, так і за кордон. Проаналізовано дані щодо специфіки вразливих груп у кожному з контекстів надзвичайних ситуацій. Отримані результати огляду дають змогу краще зрозуміти специфіку гендерно зумовленого насильства та підкреслюють багатовимірний вплив цього феномену на психосоціальне благополуччя осіб, що зазнали ГЗН. Надзвичайні ситуації створюють умови для поширення різних форм ГЗН та водночас підсилюють ґендерну нерівність. Систематизація та аналіз досліджень надзвичайних ситуацій дають змогу виокремити повторювальні закономірності та врахувати індивідуальні контексти прояву насильства. Протидія цьому явищу потребує комплексного підходу: від психологічної та медичної підтримки до трансформації суспільних норм, удосконалення правових механізмів та розвитку міжсекторальної співпраці.
ФЕНОМЕН ПРОКРАСТИНАЦІЇ В КОНТЕКСТІ БІХЕВІОРАЛЬНОЇ ПАРАДИГМИ
У статті здійснено комплексний теоретичний аналіз феномену прокрастинації крізь призму біхевіоральної парадигми, що дає змогу по-новому осмислити природу цього явища як форми емоційного регулювання. Прокрастинація розглядається як форма емоційного регулювання, що допомагає індивіду уникати негативного афекту, пов’язаного з виконанням неприємних або складних завдань. Автор простежує історичні витоки явища, починаючи з античних джерел, та демонструє його еволюцію від філософських спостережень до сучасних наукових моделей. Особливу увагу приділено зв’язку прокрастинації з імпульсивністю – рисою, що знижує здатність до саморегуляції, довгострокового планування та управління цілями. У межах біхевіорального підходу прокрастинація інтерпретується як поведінкова звичка, що підкріплюється миттєвим зменшенням напруги, тривоги або дискомфорту. Такий механізм короткострокового позитивного підкріплення сприяє закріпленню звички уникати неприємних завдань, навіть завдяки майбутнім негативним наслідкам. Розглянуто нейропсихологічні та генетичні аспекти, які підтверджують спільну основу імпульсивності та прокрастинації, зокрема у сфері контролю цілей. Зокрема, дослідження показують, що обидві риси мають спільне генетичне підґрунтя та тісно корелюють у сфері контролю цілей. Аналізуються механізми часової дисконтованості, які пояснюють перевагу короткострокових винагород над довгостроковими наслідками, що є характерною рисою прокрастинаторів. Виявлено, що прокрастинатори демонструють більшу чутливість до затримки часу, що знижує вагу віддалених винагород і покарань у процесі ухвалення рішень. Також досліджено вплив суб’єктивної непривабливості завдань, мотиваційних установок та дефіциту когнітивних ресурсів на формування прокрастинаційної поведінки. У висновках підкреслюється необхідність комплексного підходу до вивчення прокрастинації, що містить поведінкові, когнітивні, емоційні й нейробіологічні компоненти. Запропоновано орієнтуватися на розвиток стратегій саморегуляції як ключового інструменту подолання прокрастинації, що має практичне значення для освітньої, професійної та особистісної сфер.
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ПЕРЕЖИВАННЯ ПРОВИНИ ВНУТРІШНЬО ПЕРЕМІЩЕНИМИ ОСОБАМИ
Статтю присвячено комплексному емпіричному дослідженню психологічних особливостей переживання провини внутрішньо переміщеними особами в умовах війни в Україні. Актуальність дослідження зумовлена масштабами вимушеного переміщення цивільного населення та критичною необхідністю розуміння специфічних механізмів формування психоемоційних порушень у цієї категорії осіб для розробки ефективних програм психологічної підтримки. Теоретичною основою дослідження стали сучасні концепції самоусвідомлених емоцій, які розглядають провину як складний багатокомпонентний феномен, що містить когнітивні, афективні та поведінкові аспекти. Аналіз літератури вказав на значущі кореляції між інтенсивністю переживання провини та демографічними характеристиками людини (стать, вік, наявність дітей), а також її тісний взаємозв’язок з депресивними, тривожними та психосоматичними розладами. Мета дослідження – комплексне вивчення особливостей переживання почуття провини у вимушено переміщених осіб, визначення його взаємозв’язків із демографічними характеристиками та іншими психоемоційними станами. Ідентифіковано специфічні групи ризику щодо інтенсивного переживання провини: особи з досвідом багаторазового переміщення демонструють найвищі показники провини та супутніх порушень через кумулятивний ефект повторної травматизації; жінки виявляють статистично значущо вищу схильність до переживання провини порівняно з чоловіками відповідно до гендерних особливостей емоційного реагування; батьки неповнолітніх дітей становлять особливо вразливу групу через ускладнення переживання провини відчуттям відповідальності за безпеку дітей. Результати дослідження обґрунтовують нагальну необхідність створення спеціалізованих програм психологічної підтримки для внутрішньо переміщених осіб, які повинні містити: цілеспрямовану роботу з феноменом провини через техніки когнітивно-поведінкової терапії для корекції дисфункціональних переконань; психотехнологій емоційної регуляції з використанням доказових методів; відновлення адаптивних копінг- стратегій для подолання астенічних проявів.
РОЛЬ ПРОФЕСІЙНОЇ МОТИВАЦІЇ В ПСИХОЛОГІЧНІЙ СТРУКТУРІ ОСОБИСТОСТІ
Статтю присвячено актуальній проблемі професійної мотивації особистості в психології. Автор здійснив огляд наукової літератури і результатів сучасних підходів щодо окреслення дефініції професійної мотивації. Професійна мотивація особистості одночасно є порівняно стійким і порівняно мінливим динамічним психологічним утворенням. Ураховуючи індивідуальні психологічні риси дорослої особистості та зовнішні ситуації її життєдіяльності, професійна мотивація однієї людини може загалом зберігатися протягом декількох десятиліть. Тоді як професійна мотивація іншої людини – цілком змінитися в короткий термін. На основі теоретичних даних з’ясовано, що протягом онтогенезу професійна мотивація людини зазнає впливу зовнішніх і внутрішніх чинників, останні є як сталими, так і несталими. Розуміння мотивації може активуватися або зменшувати свою силу. Проведено дослідження професійної мотивації учасників трудового колективу з використанням: методики «Діагностика мотивації до успіху» Т. Елерса, опитувальника «Якорі кар’єри» Е. Шейна, методики «Мотивація професійної діяльності» (К. Замфір у модифікації А. Реана). Наукова розвідка з’ясовує, чому мотивація є універсальним інструментом у багатовимірному розкритті людини як особистості. Результати дали змогу виділити домінантні фактори в професійній мотивації. Високі дані за шкалою Автономія констатують, що працівники організації прагнуть виконувати робочі завдання самостійно, не люблять обмежень і суворого контролю, орієнтовані на самостійне керування власною кар’єрою, бажають бути вільними від організаційних правил й обмежень, незалежними в ухваленні рішень. Прагнення автономії в роботі підтверджують низькі бали за шкалою Менеджмент. Це свідчить також про високий рівень внутрішньої відповідальності, розвинені комунікативні навички, здатність аналізувати поточну діяльність, емоційну врівноваженість.
ЗАСТОСУВАННЯ ІДІОГРАФІЧНОГО ПІДХОДУ ДО ЕКСПРЕС-ПСИХОТЕРАПІЇ ЕМОЦІЙНИХ ТА ПОВЕДІНКОВИХ РОЗЛАДІВ У ДІТЕЙ (МЕТОД КЕЙСІВ)
У статті надано теоретичний аналіз та емпіричне підтвердження актуальності застосування ідіографічного підходу в дитячій патопсихології, що орієнтований на вивчення і терапевтичне супроводження унікального психічного функціонування конкретної дитини, з урахуванням її індивідуального життєвого досвіду, контексту середовища та особистісної історії. Особливу цінність в умовах інтенсивного психотерапевтичного супроводу має метод кейсів, коли важливо за короткий термін досягти стійких змін у функціонуванні дитини. Індивідуалізація втручання на основі кейс-аналізу дозволяє підвищити ефективність експрес-психотерапії, зменшуючи ризики рецидивів та підсилюючи внутрішні адаптаційні ресурси дитини. Констатовано, що застосування ідіографічного підходу в експрес-психотерапії емоційних і поведінкових розладів у дітей сприяє переходу від стандартного до гнучкого, персоніфікованого підходу в дитячій психотерапевтичній практиці. Розроблений експрес-психотерапевтичний підхід був здебільшого спрямований на опрацювання моторно- поведінкової та емоційної сфер дитини, тоді як когнітивний компонент мав другорядне значення. Зазначено, що психотерапевтична робота з дітьми має свою специфіку. У багатьох випадках її доцільно розглядати як особливу форму психотерапевтичної педагогіки, оскільки вона реалізується у форматі освітнього процесу, проте виконується фахівцем-психотерапевтом.